Франсис Скот Фицджералд
Красиви и прокълнати

Превод от английски: Силвиана Златева, 2016

chitanka.info

Книга първа

I. Антъни Печ

През 1913-а, когато Антъни Печ беше на двадесет и пет, бяха изминали две години, откакто иронията, Светият Дух на съвремието, го бе озарила, поне на теория. Иронията беше лустрото, последното мацване на четката, нещо като интелектуалното „Еврика!“ — и все пак, на прага на настоящата история, той не бе стигнал по-далеч от стадия на съзнанието. Първото впечатление от него бе, че често се питаше дали не е човек без чест и леко луд, или пък по повърхността на света не лъщи някакъв безсрамен и противен слой, подобно на нефт върху повърхността на бистро езеро. Разбира се, тези случаи се редуваха с други, в които той се смяташе за изключителен младеж, безкрайно изискан и с богат житейски опит, добре приспособен към средата си и по някакъв начин по-значим от всичките си останали познати.

Това бе по-нормалното му състояние, което го правеше весел, приятен и много привлекателен за интелигентните мъже и за всички жени. В подобни моменти той смяташе, че един ден може би ще извърши някое изтънчено и възвишено дело, което богоизбраните ще оценят по достойнство и с течение на времето ще се присъедини към блещукащите звезди в мъглявия неопределен небосклон, някъде по средата между смъртта и безсмъртието. Докато дойде времето за това усилие, той щеше да бъде Антъни Печ — не портретът на някакъв човек, а определено динамична личност, твърде своеволна, надменна, подвластна на времето — човек, който съзнаваше, че не може да съществува чест, и въпреки това имаше своя чест; който познаваше софистиката на храбростта и въпреки това беше смел.

Един достоен човек и неговият надарен син

Антъни изпитваше чувство за социална сигурност от факта, че е внук на Адам Дж. Печ, каквото би изпитвал и ако корените на родословното му дърво водеха към кръстоносците отвъд океана. Това е неизбежно: жителите на Вирджиния и Бостън в известен смисъл държаха на аристокрацията, основана изцяло на принципите на парите, и вярваха, че тя води към богатство.

Адам Дж. Печ, по-известен като „Крос Печ“, бе заминал от фермата на баща си в Теритаун през 1861 година, за да постъпи в Нюйоркския кавалерийски полк. След войната се беше върнал вкъщи като майор, бе скочил във водовъртежа на Уолстрийт и сред врява, възбуда, възхищение и зложелателства бе успял да натрупа седемдесет и пет милиона долара. Той изразходваше енергията си за тези занимания до петдесет и седем годишна възраст. Тогава, след тежка атака от склероза, реши през остатъка от живота си да се съсредоточи върху духовното възраждане на света и стана пръв реформатор сред реформаторите. В стремежа си да надмине величавите усилия на Антъни Комсток, на чийто внук беше кръстен, той нанесе поредица от различни удари и поражения на алкохола, литературата, порока, изкуството, медицината и неделните театри. Под влиянието на коварната болест, която поразява в крайна сметка повечето от нас, умът му гневно се отдаде на всички негодувания на епохата. От едно кресло в кабинета на своето имение в Теритаун той водеше битка срещу мощен хипотетичен враг — битка, продължила цели петнадесет години, и през това време се бе проявил като яростен маниак, обладан от фиксидея, като непредсказуем нарушител на обществените порядки и непоносим досадник. В годината, начало на настоящата история, той беше уморен, кампанията му се бе оказала безполезна, 1861 бавно пълзеше към 1895 година, мислите му често се рееха по посока на Гражданската война, понякога към починалите му жена и син, и почти никога към внука му Антъни.

В началото на кариерата си Адам Печ се бе оженил за една анемична личност на около тридесет години, Алиша Уидърс, която му бе донесла сто хиляди долара и безупречно реноме за пред банковите среди в Ню Йорк. Бързо и доста смело тя му бе родила син, но в резултат на това деяние като че напълно бе загубила жизнената си енергия, след което се беше самозаличила в сенчестите покои на детската стая. Момчето, Адам Юлъсийс Печ, стана заклет член на всевъзможни клубове, любител на добрата форма и велосипедист на тандеми — на удивителната възраст от двадесет и шест години той бе започнал своите мемоари: „Нюйоркското общество такова, каквото го видях“. Според слуховете за замисъла й тази творба бе силно желана от издателите и те се надпреварваха да наддават за нея, но след смъртта му тя се оказа тъй неприлично многословна и непреодолимо скучна, че не се появи дори като частно издание.

Този Честърфийлд от Пето Авеню се ожени на двадесет и две. Съпругата му се казваше Хенриета Лебрюн, известна в Бостън като „контраалта на обществото“, и единственото дете от този съюз беше кръстено, по молба на дядо си, Антъни Комсток Печ. Когато отиде в Харвард, Комсток отпадна от името му, потъна в забвение и повече не се чу.

Младият Антъни имаше една снимка на майка си и баща си заедно — толкова я бе гледал през детството си, че тя почти бе придобила безличността на мебел, но всеки, който влезеше в спалнята му, я разглеждаше с интерес. На нея се виждаше денди от деветдесетте години на миналия век, слаб и красив, застанал до висока тъмнокоса дама с маншон и едва загатнат турнюр на роклята. Между тях стоеше момченце с дълги кестеняви къдри, облечено в кадифено костюмче ала Лорд Фаунтлерой. Това беше Антъни на пет години, в годината, когато майка му умря.

Спомените му за Бостънския „контраалт на обществото“ бяха доста мъгляви и музикални. Тя беше жена, която пееше, пееше, пееше в музикалния салон на къщата им на Уошингтън Скуеър — понякога бе заобиколена от гости, мъжете със скръстени ръце, подпрени безмълвно на облегалките на канапето, а жените сложили ръце в скута, като от време на време прошепваха по нещо на мъжете и винаги ръкопляскаха много оживено, издавайки гърлени звуци след всяко нейно изпълнение; тя често пееше и само на Антъни, на италиански или френски, или на някакъв странен и неразбираем диалект, на който според нея говорели негрите от Юга.

Спомените му за галантния Юлъсийс, първия мъж в Америка, който носеше обърнати ревери на сакото си, бяха доста по-ясни. След Хенриета Лебрюн Печ се бе „присъединил към друг хор“, както овдовелият съпруг с дрезгав глас отбелязваше от време на време. Баща и син живееха в имението на дядото в Теритаун и Юлъсийс всеки ден идваше в детската стая на Антъни, където в продължение почти на час редеше приятни и сладникави думи. Той непрекъснато обещаваше на Антъни ловни и риболовни пътешествия и екскурзии до Атлантик Сити, „о, в най-скоро време“, но никое от тях не се осъществи. Все пак предприеха едно пътуване. Когато Антъни беше на единадесет години, отидоха в чужбина, в Англия и Швейцария, и там, в най-хубавия хотел на Люцерн, баща му умря сред пот, пухтене и крясъци от задушаване. Обхванат от паника на отчаяние и ужас, Антъни бе върнат обратно в Америка, където потъна в неясна меланхолия, която така и не го напусна до края на живота му.

Минало и личност на героя

Единадесетгодишен, той изпита ужаса от смъртта. Родителите му бяха починали в период от шест години, а и споменът за баба му бе избледнял тъй незабележимо, че чак след смъртта й, за пръв път от женитбата й, личността й бе удържала неоспоримо превъзходство над собствената й гостна. И тъй, за Антъни животът се превърна в борба срещу смъртта, която чакаше зад всеки ъгъл. Като отстъпка към хипохондричното си въображение той си бе създал навика да чете в леглото — това го успокояваше. Четеше, докато се умори, и често заспиваше, без да изгаси лампата.

До четиринадесетгодишна възраст любимото му развлечение бе колекцията му от марки — огромна и изключително пълна за едно момче, — за която дядо му нелепо вярваше, че му помага да обогати знанията си по география. Антъни поддържаше кореспонденция с половин дузина фирми „Марки и монети“ и рядко се случваше пощата да не му донесе нови класьори или пакетчета с рекламни екземпляри — имаше някакво загадъчно очарование в това неуморимо да прехвърля придобивките си от един класьор в друг. Марките бяха най-голямото му щастие и той нервно се мръщеше на всеки, който го прекъсваше, докато се занимаваше с тях. Те поглъщаха месечните му пари, но той прекарваше цели нощи в размисли за техния разнообразен и пъстроцветен разкош.

На шестнадесетгодишна възраст момчето водеше затворен живот, беше мълчаливо, напълно различно от американците, изпитващо учтиво смущение от връстниците си. Двете предишни години бе прекарало в Европа с частен учител, който го убеди, че Харвард е онова, което му трябва, че ще му „отвори вратите“, че това ще бъде несравним заряд, че ще го дари с безброй жертвоготовни и предани приятели. И той постъпи в Харвард — логиката не допускаше никакъв друг вариант.

Безразличен към обществената система, известно време живя усамотено в една стая в Бек Хол — слабо, тъмнокосо момче, средно на ръст, със свенлива и чувствителна уста. Издръжката му беше доста щедра. Положи основите на библиотеката си, като купи от един пътуващ антиквар първите издания на Суинбърн, Мередит и Харди, както и пожълтяло писмо, подписано от Кийтс, а по-късно откри, че са му взели удивително преувеличена сума. Превърна се в изящен денди, събра доста трогателна колекция от копринени пижами, извезани с брокат халати и вратовръзки, които бяха прекалено ярки, за да могат да бъдат носени. В тези великолепни сатенени одежди той се съзерцаваше пред огледалото в стаята си или пък лежеше проснат върху креслото до прозореца и гледаше към двора, смътно осъзнавайки онази вземаща дъха, непосредствена глъчка, към която като че ли никога нямаше да бъде съпричастен.

Колкото и да е невероятно, в годините на следването си той установи, че е заел известно положение в класа си. Разбра, че на него гледат като на доста романтична личност, учен, саможив човек, колос на ерудицията. Това го забавляваше, но тайно му беше и приятно — той започна да излиза, отначало по малко, а после по-задълго. Това го увлече. Пиеше — кротко и според установените норми. Говореше се, че ако не бе постъпил в колежа тъй млад, би могъл да „постигне изключителни успехи“. През 1909-а, когато се дипломира, той беше едва на двадесет години.

После отново замина в чужбина — този път в Рим, където последователно си губеше времето с архитектура и живопис, захвана се да свири на цигулка и пишеше ужасни италиански сонети, вероятно размишленията на някакъв монах от тринадесети век върху радостите на изпълнения със съзерцание живот. Сред близките му приятели от Харвард се разчу, че е в Рим, и онези от тях, които същата година пътуваха в чужбина, го потърсиха и откриха заедно с него, в редица разходки на лунна светлина, много неща от града — по-стар от Ренесанса и всъщност дори от цялата република. Моури Ноубъл от Филаделфия например остана два месеца и двамата заедно осъзнаха особения чар на латинските жени и изпитаха приятното усещане да са млади и свободни сред една цивилизация, която бе свободна, но стара. Обадиха му се немалко познати на дядо му и ако той бе поискал, можеше да бъде persona grata[1] в дипломатическите кръгове — всъщност той откриваше у себе си все по-голяма склонност към общителност, но дългите години на юношеството, прекарани в надменност и последвалата в резултат от това затвореност, все още определяха поведението му.

Върна се в Америка през 1912 година поради едно от внезапните заболявания на дядо му и след изключително уморителен разговор с вечно съвземащия се след болестта си старец, реши да отложи за след смъртта му идеята да живее постоянно в чужбина. След продължително търсене той си нае апартамент на Петдесет и втора улица и, както по всичко личеше, се установи там.

През 1913 година процесът на приспособяване на Антъни Печ към вселената бе към своя край. Физически той бе укрепнал в сравнение със студентските си години — все още беше твърде слаб, но раменете му се бяха разширили и мургавото му лице бе позагубило изплашения си вид от първата година в колежа. Привидно беше благонравен и спретнат, изцяло нов човек — приятелите му например заявиха, че никога не са виждали косата му разрошена. Носът му беше твърде остър, устата му бе едно от онези нещастни отражения на настроението, склонна да се спуска осезаемо в краищата в моменти на нещастие, но сините му очи бяха очарователни, независимо дали бяха оживени от интелигентност, или полупритворени като израз на меланхоличен хумор.

Въпреки че беше мъж, лишен от симетрия на чертите, което се считаше за основа на арийския идеал, някои хора все пак го смятаха за красив — нещо повече, той бе много чист, външно и в действителност, с онази особена чистота, извираща от красотата.

Безупречният апартамент

На Антъни се струваше, че Пето и Шесто авеню бяха подпорите на гигантска стълба, простираща се от Уошингтън Скуеър към Сентръл Парк. Пътуването на втория етаж на някой автобус от центъра към Петдесет и втора улица неизменно го караше да чувства, че се издига с последователни хващания на ръцете по редица от опасни стъпала, и когато автобусът, клатушкайки се, спреше на спирката на неговото стъпало, той почти с облекчение се спускаше по неразумните метални подпори на тротоара.

След това не му оставаше нищо друго, освен да извърви пеша цяла половин пресечка до Петдесет и втора улица, покрай редицата отегчителни къщи от кафеникав камък — и в един миг да се озове под високия таван на големия си вестибюл. Това напълно го задоволяваше. Тук в края на краищата започваше животът. Тук той спеше, закусваше, четеше и се забавляваше.

Самата къща беше от някакъв тъмен материал, построена в края на деветдесетте години на миналия век в отговор на непрекъснато нарастващото търсене на малки жилища, всеки етаж бе напълно ремонтиран и се даваше на отделни наематели. От всичките четири апартамента този на Антъни, който се намираше на втория етаж, бе най-приятен.

Вестибюлът беше с хубав висок таван и три големи прозореца, които откриваха приятна гледка надолу към Петдесет и втора улица. Мебелировката се разминаваше на косъм с всякакъв определен стил — липсваха й скованост, старомодност, откритост и декадентство. Стаята не миришеше нито на дим, нито на тамян — беше висока и боядисана в бледосиньо. Имаше дълбок шезлонг от най-мека кафява кожа, около който като че витаеше сънливост. Висок японски параван, изобилстващ на геометрични мотиви с рибари и ловци в черно и златисто, образуваше ъглова ниша за широкото кресло, до което имаше лампион с оранжев абажур. Навътре в камината се виждаше опушен в мрачночерно щит, разделен на четири сектора.

Минавайки през трапезарията — твърде величествена, като се има предвид фактът, че Антъни само закусваше вкъщи — и продължавайки по сравнително дългия коридор, се стигаше до същността на апартамента — спалнята и банята на Антъни.

И двете бяха огромни. Под тавана на спалнята дори грамадното легло с балдахин изглеждаше едва среден размер. На пода имаше екзотична постелка от тъмночервено кадифе, в която босите му стъпала потъваха като в мъх. Банята му, за разлика от доста помпозния вид на спалнята, беше весела, светла, обитаема и дори леко закачлива. По стените бяха закачени фотографии в рамки на четири известни по това време актриси: Джулия Сандерсън в ролята на Слънчевото момиче, Ина Клер в „Квакерката“, Били Бърк в „Пази се от боята, момиче“ и Хейзъл Доун в „Дамата в розово“. Между Били Бърк и Хейзъл Доун висеше една репродукция, представляваща обширна снежна пустош, озарена от студено и страховито слънце — което, според Антъни, символизираше студения душ.

Ваната, към която имаше истинска етажерка за книги, беше ниска и просторна. До нея бе вграден гардероб, натъпкан с бельо, достатъчно за трима мъже, и цяла колекция вратовръзки. И дума не можеше да става за някакво оскъдно килимче — вместо това постелката беше плътна като онази в спалнята, с чудна мекота, която като че ли масажираше мокрите му стъпала след излизане от ваната.

В края на краищата това беше стая, в която можеха да се направят чудеса — не бе трудно да се види, че именно тук Антъни се обличаше, оправяше безупречната си прическа, всъщност вършеше всичко, освен да спи и да се храни. Тази баня бе неговата гордост. Той чувстваше, че ако имаше любима, би закачил снимката й точно срещу ваната, така че, потънал в успокоителните изпарения на горещата вода, да лежи, да я съзерцава и размишлява топло и чувствено върху нейната красота.

Той не си губи времето

Апартаментът се поддържаше от един английски прислужник с рядко срещаното, почти театрално, но пък подходящо име Баундс[2], чиито маниери бяха помрачени единствено от факта, че носеше мека яка[3]. Ако той беше Баундс само за Антъни, този дефект би бил лесно преодолим, но беше Баундс и за още двама господа, живеещи наблизо. От осем до единадесет часа сутрин той работеше при Антъни. Пристигаше с пощата и приготвяше закуската. В девет и половина издърпваше края на завивката на Антъни и изричаше няколко кратки думи — Антъни никога не си спомняше ясно какви са те и силно подозираше, че са неодобрителни. После поднасяше закуската на един поднос във вестибюла, оправяше леглото и след като попиташе с известна неприязън дали има още нещо, се оттегляше.

Сутрин, поне веднъж седмично, Антъни се срещаше със своя борсов посредник. Доходът му беше малко под седем хиляди лири годишно — лихвата от парите, които бе наследил от майка си. Дядо му, който никога не бе позволил на собствения си син кой знае какви разточителства в издръжката, прецени, че тази сума е достатъчна за нуждите на младия Антъни. Всяка Коледа той му изпращаше облигация за петстотин долара, която Антъни при първа възможност продаваше, тъй като винаги бе в известна степен притеснен за пари.

Посещенията при финансовия му посредник варираха от полусветски разговори до дискусии върху сигурността на осемпроцентовите инвестиции и Антъни винаги изпитваше удоволствие от тях. Голямата сграда на финансовия тръст определено го свързваше с големите пари, чието единомислие той уважаваше и като че ли го уверяваше, че също така е покровителстван, подобно на младо момиче, от по-възрастен наставник от йерархията на финансите. Тези забързани мъже му вдъхваха онова чувство на сигурност, което изпитваше, мислейки за парите на дядо си — дори нещо повече, тъй като те се явяваха донякъде като заем на поискване, даден от света на Адам Печ заради собствената му нравствена праведност, докато парите в центъра на града по-скоро сякаш бяха сграбчени и държани от абсолютно непобедими сили и изключителни прояви на волята. Освен това те изглеждаха по-ясно определени и изразени — пари.

Колкото повече Антъни се доближаваше към богатството си, толкова повече то му се струваше достатъчно. Някой златен ден, разбира се, той щеше да има милиони, но междувременно намираше raison d’être[4] в създаването на теоретични есета върху папите от Ренесанса. Това му напомняше за разговора с дядо му веднага след завръщането му от Рим.

Беше се надявал да завари дядо си умрял, но телефонирайки от пристанището, бе научил, че Адам Печ е отново сравнително добре. На следващия ден той прикри разочарованието си и отиде в Теритаун. На пет мили от гарата таксито му навлезе в изящно подредена алея, която се промъкваше през същински лабиринт от стени и телени огради, охраняващи имението — това се дължеше на съществуващата обществена убеденост, че ако социалистите вземат властта, един от първите, когото биха убили, ще е старият Крос Печ.

Антъни бе закъснял и достопочтеният филантроп го очакваше сред стъклените стени на слънчевата гостна, където преглеждаше сутрешната преса за втори път. Неговият секретар, Едуард Шатълуърт — който преди духовното си възраждане бе комарджия, съдържател на пивница и, общо взето, негодник, — въведе Антъни в стаята, показвайки своя спасител и благодетел, сякаш представяше някакво съкровище с огромна стойност.

Те се ръкуваха със сериозен вид.

— Ужасно се радвам да чуя, че сте по-добре — каза Антъни.

Старият Печ, давайки си вид, като че за последен път бе видял внука си миналата седмица, извади часовника си.

— Влакът ли закъсня? — попита той кротко.

Беше раздразнен, че се бе наложило да чака Антъни. Той страдаше от илюзията, че през своята младост не само бе решавал личните си дела с изключителна коректност и бе отивал на всяка среща точно на минутата, но че и това бе пряката и основна причина за успеха му.

— Този месец влакът много закъснява — отбеляза той с нотка на смирено обвинение в гласа си, а после въздъхна дълбоко. — Седни.

Антъни изгледа дядо си с онова безмълвно удивление, което винаги съпътстваше гледката. Трудно му беше да повярва, че този немощен и неинтелигентен старец, притежава сила, равна на онази, без която могъщите мъже в републиката едва ли биха завладели Белите равнини. Това изглеждаше почти толкова невероятно, колкото и мисълта, че той някога е бил розово бебе.

Целите му седемдесет и пет години бяха служили като един вълшебен мях на живота — първата четвърт от века той го бе изпълвал с живот, а през последната го бе изсмукал обратно. Бузите му и гръдният му кош бяха хлътнали, а ръцете и краката му се бяха смалили. Животът тиранично го бе лишил от зъбите му, един по един, бе провесил малките му очи в тъмносинкави торбички, бе проредил косите му, на места бе сменил цвета от сиво до бяло, на други от розово в жълто — безсърдечно размествайки боите, подобно на дете, което си играе с палитра. После, през тялото и душата му, бе атакувал и ума му. Беше му изпратил нощни изпотявания, сълзи и безпочвени страхове. Беше разделил нормалното му състояние на доверчивост и подозрителност. От грубия материал на неговия ентусиазъм животът бе издялал десетки отстъпчиви, но капризни мании. Енергията му бе намаляла до лошия нрав на разглезено дете, а желанието му за власт бе заменено от нелеп момчешки копнеж за кътче на земята, където арфи щяха да свирят песента на песните.

След като предпазливо засегна въпроса за удоволствията, Антъни почувства, че от него се очаква да очертае в общи линии намеренията си — и почти веднага проблясването в погледа на стареца го предупреди да не подхваща, поне засега, въпроса за желанието си да живее в чужбина. Искаше му се Шатълуърт да прояви достатъчно тактичност и да напусне стаята — той ненавиждаше Шатълуърт, — но секретарят с леко иронично изражение се бе настанил на един люлеещ се стол и разпределяше между двамата Печ вниманието на помътнелите си очи.

— Сега, когато си тук, трябва да направиш нещо — каза тихо дядо му, — да извършиш нещо.

Антъни изчака и израза „да оставиш нещо след себе си, когато вече няма да те има“. После отвърна:

— Мислих… струва ми се, че вероятно имам най-подходяща квалификация да пиша…

Адам Печ премигна, представяйки си поет с дълга коса и три любовници.

— … историята — завърши Антъни.

— Да пишеш историята? Историята на какво? На Гражданската война? На Революцията?

— Защо?… Не, сър. Историята на Средновековието.

В същия момент му хрумна и друга идея: за история на папите през Ренесанса, написана под формата на роман. Все пак той се радваше, че бе казал „Средновековието“.

— На Средновековието? А защо не на собствената си страна? Нещо, с което си запознат?

— Ами, нали разбирате, толкова време живях в чужбина…

— Не знам защо трябва да пишеш за Средните векове. Ние дори ги наричахме „Тъмните векове“. Никой не знае какво се е случило и никого не го интересува, освен че всичко е приключило. — Той продължи да говори още няколко минути за безполезността на подобна информация, споменавайки, естествено, и Испанската инквизиция, и „западането на манастирите“. След което: — Мислиш ли, че ще успееш да свършиш някаква работа в Ню Йорк — и въобще смяташ ли да работиш нещо? — Последните думи бяха изречени с мек, почти недоловим цинизъм.

— Защо?… Да, смятам, сър.

— И кога ще бъдеш готов?

— Ами, нали разбирате, ще има схематично изложение… и много предварителни проучвания.

— Аз помислих, че вече си направил доста в тази насока.

Разговорът неочаквано се приближи към края си, когато Антъни се надигна, погледна часовника си и отбеляза, че следобед има среща с борсовия си посредник. Той бе имал намерението да остане няколко дни при дядо си, но беше уморен и раздразнен от грубото отношение и почти нямаше желание да понася недоловимото и престорено набожно насилване. „Ще дойда отново след няколко дни“, каза си той.

Независимо от всичко именно на тази среща се дължеше фактът, че работата влезе като постоянна мисъл в живота му. През годината, която бе изминала оттогава, той бе изготвил няколко списъка на авторитети, дори бе опитал да измисли заглавията на някои глави и да раздели изследването си на периоди, но засега не съществуваше нито ред действително писание, нито пък имаше вероятност някога да се появи. Той не правеше нищо — и противно на официалната теория за писането, успяваше да се отклонява с най-общо съдържание.

Следобед

Беше октомври 1913 година, в средата на една приятна седмица, изпълнена със слънчеви дни и шляене по улиците, а атмосферата бе толкова апатична, като че натежала от призрачно падащите листа. Беше приятно да се седи мързеливо пред отворения прозорец и да се довършва главата от „Йерихон“. Бе приятно да се прозинеш към пет часа, да хвърлиш книгата на масата и тананикайки, да се отправиш по коридора към банята си.

— Към… теб… красива лейди — си пееше той, докато въртеше крановете, — аз… вдигам… своя взор… За… теб… красива лейди, сърцето… ми… ридае…

Извиси гласа си, за да надвика струята вода, която се изливаше във ваната, и като погледна към портрета на Хейзъл Доун на стената, постави въображаема цигулка под брадичката си и нежно я хвана, след което се поклони като пред публика. През затворените му устни се чу звук, който според смътните му представи наподобяваше свиренето на цигулка. След миг ръцете му спряха спираловидните си движения, насочиха се към ризата и започнаха да я разкопчават. Гол, той застана в атлетична поза, подобно на човека-тигър от плакатите, и с известно задоволство се заразглежда в огледалото, а после спря, за да докосне колебливо с крак водата във ваната. Затвори крана и след няколко предварителни изгрухтявания се плъзна вътре.

Щом привикна към температурата на водата, той се отпусна в състояние на лениво задоволство. Когато свършеше с банята си, щеше бавно да се облече и да се отправи по Пето Авеню към хотел „Риц“, където имаше уговорена вечеря с двама от близките си приятели, Дик Керъмъл и Моури Ноубъл. След това двамата с Моури щяха да отидат на театър, а Керъмъл вероятно щеше да изприпка до къщи, за да работи върху книгата си, която скоро щеше да завърши.

Антъни се радваше, че той няма да работи върху своята книга. Идеята да седне и да извиква във въображението си не само думи, в които да облече мислите си, но и мисли, достойни да бъдат облечени — всичко това се оказваше непостижимо извън обсега на желанията му.

Излезе от банята и придаде блясък на външността си с дребнавото внимание на ваксаджия. После отиде до спалнята и подсвирвайки си някаква странна и неопределена мелодия и разхождайки се насам-натам, спокойно се закопча и нагласи. Извличаше максимална наслада от топлината на дебелия килим под нозете си.

Запали цигара, изхвърли клечката през отворената горна част на прозореца, после застина с цигарата на около пет сантиметра от полуотворената му уста. Очите му бяха вперени в бляскаво петно върху покрива на една къща надолу по улицата.

Беше някакво момиче в червено неглиже, вероятно копринено, което сушеше косата си на все още горещото следобедно слънце. Изсвирването на Антъни замря в неподвижния въздух на стаята; той пристъпи предпазливо към прозореца с внезапното впечатление, че тя е прекрасна. На каменния парапет имаше възглавница с цвета на дрехата й и тя бе облегнала двете си ръце върху нея, взирайки се надолу към слънчевото дворче пред сутерена, под нивото на улицата, откъдето Антъни долови глъчката на играещи деца.

Той я наблюдава в продължение на няколко минути. Нещо в него се развълнува, нещо, което не можеше да бъде обяснено с топлия дъх на следобеда или пък с жизнерадостното въздействие на червения цвят. Все по-осезателно чувстваше, че момичето е прекрасно — а после изведнъж разбра: всичко се дължеше на разстоянието помежду им. То не беше рядкото и ценно разстояние между душите, но все пак бе разстояние, измеримо дори в сухоземни метри. Между тях бяха есенният въздух, покривите и неясните гласове. И въпреки това, за необяснима частица от секундата, разположена странно във времето, емоцията му по̀ приличаше на преклонение, отколкото най-дълбоката целувка, която някога бе познал.

Той приключи с обличането, намери черна папийонка и внимателно я нагласи пред трикрилото огледало в банята. След това, движен от някакъв импулс, влезе бързо в спалнята и отново погледна през прозореца. Сега жената бе права; бе отметнала назад косата си и той я видя добре. Тя бе дебела, поне на трийсет и пет години, безкрайно посредствена. Той цъкна с език, върна се в банята и среса косата си на път.

Към… теб… красива… лейди, аз… вдигам… своя взор…

После прокара по косата си за последен път четката, което придаде на дъгоцветната повърхност истински блясък, и излезе от банята и апартамента си, отправяйки се надолу по Пето Авеню към „Риц-Карлтън“.

Трима мъже

В седем часа Антъни и неговият приятел Моури Ноубъл седят на една ъглова маса на прохладната тераса. Моури Ноубъл поразително наподобява голям, гъвкав и величествен котарак. Очите му са присвити, непрестанно примигват, шарят наоколо и проблясват. Косата му е пригладена, като че ли облизана, — и ако това е така, то е било от някаква котка майка от исполинска порода. По времето, прекарано от Антъни в Харвард, Моури бе смятан за най-неповторимата личност в класа му, най-бляскавия ум, най-оригиналния — умен, тих и сред избраните.

Това е човекът, когото Антъни счита за най-близкия свой приятел. Това е единственият сред неговите познати, на когото се възхищава и на когото — в по-голяма степен, отколкото би му харесвало да признае пред себе си, завижда.

Сега те се радват, че са заедно — очите им са изпълнени с любезности, тъй като всеки от тях чувства свежестта на нещо ново след продължителна раздяла. Извличат спокойствие от присъствието на другия, някаква нова ведрина. Зад своето фино и абсурдно котешко лице Моури Ноубъл е всичко друго, но не и мъркащ. А Антъни, който обикновено е като блуждаещ огън, който не може да си намери място — сега е спокоен.

Те са се впуснали в един от онези вяли и краткосрични разговори, каквито водят само хора под тридесетте или мъже в състояние на силен стрес.

АНТЪНИ: Седем часа. Къде е тоя Керъмъл? (Нетърпеливо.) Бих искал вече да завърши вечния си роман. Толкова съм гладен…

МОУРИ: Той му е измислил и име. „Демоничният любовник“… Не е лошо, а?

АНТЪНИ (заинтригуван): „Демоничният любовник?“ О, „ридаещи жени“… Не… никак не е лошо! Въобще не е зле… Не мислиш ли?

МОУРИ: Доста добро. Колко каза, че е часът?

АНТЪНИ: Седем.

МОУРИ (присвивайки очи — не от неприязън, но в израз на леко неодобрение): Онзи ден направо ме подлуди.

АНТЪНИ: Как?

МОУРИ: С навика си да си води бележки.

АНТЪНИ: И мен. Май бях казал нещо предната вечер, което му се стори подходящо за материал, но го беше забравил… И се захвана с мен. Непрекъснато ми повтаряше: „Не можеш ли да се съсредоточиш?“ А аз му виках: „Ужасно си досаден. Как да си спомня какво точно съм казал вчера?“

(МОУРИ се смее безгласно, като любезно и одобрително разтегля физиономията си.)

МОУРИ: Не е истина, че Дик вижда повече от останалите. Той просто може да запише по-голяма част от онова, което вижда.

АНТЪНИ: Има доста внушителен талант…

МОУРИ: О, да! Внушителен!

АНТЪНИ: И енергия — амбициозна, целенасочена. Той е толкова забавен — безкрайно стимулиращ и вълнуващ. Често пъти дъхът ти спира, когато си с него.

МОУРИ: О, да.

(Мълчание, а после)

АНТЪНИ (с възможно най-убедителен вид на слабоватото си несигурно лице): Но не и неукротимата му енергия. Някой ден, малко по малко, тя ще отлети, а с нея и внушителният му талант и ще остане само един дребосък — капризен, самовлюбен и бъбрив.

МОУРИ (със смях): Седим си ние тук и се убеждаваме един друг, че малкият Дик не прониква в нещата така дълбоко като нас. И се обзалагам, че той чувства превъзходство от своя страна — творческият ум над обикновения критичен ум и разни подобни неща.

АНТЪНИ: О, да. Но греши. Има склонност да изпада в глупави възторзи. Ако не беше тъй погълнат от реализма и поради това не му се налагаше да надене одеждите на циника, би бил лековерен като религиозен водач в някой колеж. Той е идеалист. Да. Мисли си, че не е, защото е отказал да приеме християнството. Спомняш ли си го в колежа? Как поглъщаше цели автори един след друг: идеи, техника и образи, Честъртън, Шоу, Уелс, всеки следващ тъй лесно, както и предишния.

МОУРИ (все още разсъждавайки върху последната си забележка): Спомням си.

АНТЪНИ: Така е. Той е роден обожател на фетишите. Да вземем изкуството…

МОУРИ: да поръчваме. Той ще бъде…

АНТЪНИ: Разбира се. Да поръчваме. Аз му казвах…

МОУРИ: Ето го, идва. Виж — ще се блъсне в онзи келнер. (Той вдига пръста си в знак на предупреждение — подобно на мек и приятелски нокът на граблива птица.) Ето те и теб, Керъмъл.

ДРУГ ГЛАС (грубо): Здравей, Моури. Здравей, Антъни Комсток Печ. На колко е станал внукът на Адам? Още ли те преследват кандидатките за женитба, а?

(РИЧАРД КЕРЪМЪЛ е нисък и рус — вероятно на тридесет и пет ще бъде плешив. Има жълтеникави очи — едното поразително ясно, а другото непрогледно като кална локва, — както и изпъкнало чело, като на нацупено дете. Има издатини и на други места — изпъкнало шкембе, пророческите му думи все едно бълват от устата му, дори джобовете на смокинга му са издути, сякаш са замърсени, с безкраен куп разписания, програми и всевъзможни изрезки с подгънати и разръфани краища. Понякога той си води записки на тях, присвивайки силно несравнимите си жълтеникави очи и махвайки за тишина със свободната си лява ръка.

Стига до масата и се ръкува с АНТЪНИ и МОУРИ. Той е от онези, дето непрекъснато се ръкуват, дори и с хора, с които са се видели едва преди час.)

АНТЪНИ: Здравей, Керъмъл! Радвам се, че дойде. Изпитвахме нужда от приятна промяна.

МОУРИ: Закъсня. Да не си гонил пощаджията из квартала? Тъкмо предъвквахме характера ти.

ДИК (с усилие фиксирайки АНТЪНИ с ясното си око): Какво би казал? Нека да си го запиша. Да не би до днес следобед да си съкратил три хиляди думи от първа част?

МОУРИ: Благороден[5] естет. А аз налях алкохол в стомаха си.

ДИК: Не се съмнявам. Обзалагам се, че вие двамата седите тук вече цял час и говорите за пиене.

АНТЪНИ: Ние никога не губим мярка, голобрадото ми момче.

МОУРИ: Никога не се прибираме вкъщи с жените, изпречили се на пътя ни, когато сме опиянени.

АНТЪНИ: Като цяло, нашите събирания се отличават с известна високомерна изисканост.

ДИК: Особено глупавият тип хора, които непрекъснато се хвалят с това, че са „пияни“! Бедата е там, че и двамата принадлежите към старата английска школа на кавалерите от осемнадесети век. Пиете тихо, докато не се търкулнете под масата. Никога не се забавлявате. О, не, никога не го допускате.

АНТЪНИ: Бас държа, че това е от шеста глава.

ДИК: Ще ходим ли на театър?

МОУРИ: Да. Смятаме да прекараме вечерта в размисли по житейски проблеми. Темата накратко се нарича „Жената“. Допускам, че ще се окаже благодатна.

АНТЪНИ: Боже мой! Това ли било? Хайде пак да отидем във „Фолиите“.

МОУРИ: До гуша ми дойде. Три пъти съм го гледал. (Към ДИК.) Първия път си излязохме след първо действие и открихме един чуден бар. Когато се върнахме, влязохме в друг театър.

АНТЪНИ: И дълго спорихме с една уплашена двойка, мислейки, че са седнали на нашите места.

ДИК (като че на себе си): Мисля… че след като напиша още един роман и една пиеса, и може би сборник с разкази, ще създам музикална комедия.

МОУРИ: Знам… че ако стиховете са интелектуални, никой няма да ги слуша. И критиците ще стенат и сумтят за „Добрата стара престилка“. А аз ще продължа да светя като бляскава и безсмислена фигура в един безсмислен свят.

ДИК (важно): Изкуството не е безсмислено.

МОУРИ: Само по себе си е такова. Спасява го това, че се опитва да придаде някакъв смисъл на живота.

АНТЪНИ: С други думи, Дик, ти играеш пред салон, пълен с призраци.

МОУРИ: Все пак представлението не е лошо.

АНТЪНИ (към МОУРИ): Напротив, ако чувствах, че светът е безсмислен, щях ли да пиша? Самият опит да му се придаде някаква цел е безцелен.

ДИК: Е, дори и да си признаваш всичко това, бъди сносен прагматик и признай на бедния човек правото на инстинкт за живот. Да не искаш всички да приемат тези софистични глупости?

АНТЪНИ: Е, да, предполагам.

МОУРИ: Не, господине! Аз съм убеден, че всички в Америка, с изключение на около хиляда избраници, трябва да бъдат принудени да приемат безкомпромисна система от морални норми — римски католицизъм например. Не се оплаквам от традиционната етика. По-скоро протестирам срещу посредствените еретици, които се възползват от резултатите на софистиката и заемат позата на нравствена освободеност, на която в никакъв случай нямат право по силата на своя интелект.

(Тук донасят супата и това, което МОУРИ би могъл евентуално да каже, остава завинаги нечуто.)

Нощ

След това те посетиха един спекулант на билети и на известна цена се снабдиха с места за новата музикална комедия, наречена „Шумна веселба“. Във фоайето на театъра изчакаха няколко мига, за да видят как влиза тълпата хора, дошли на премиерата. Имаше пелерини, обшити с безчет многоцветни коприни и кожи; от рамене, шии и розови уши капеха бижута; по безбройните копринени шапки блещукаха неизброими игли; имаше обувки — златисти, бронзови, червени и бляскаво черни; блясък се излъчваше и от високите и стегнати прически на много жени и лъскавите влажни коси на добре поддържани мъже — и всичко това приличаше на някаква гигантска вълна, ту надигаща се, ту спадаща, бъбреща, смееща се, пенеща се, бавно търкаляща се сред оживеното море от хора, което като че ли тази вечер изливаше бляскавия си порой в някакво изкуствено езеро от смях.

След представлението те се разделиха — Моури щеше да ходи на танци в „Шери“, а Антъни — вкъщи, за да си легне.

Той бавно си проправи път през шумната вечерна навалица на Таймс Скуеър, на която старите автомобили и хилядното множество придаваха рядка красота и яркост, наподобяващи карнавал. Около него се въртяха лица, калейдоскоп от момичета, грозни, грозни като греха — твърде дебели или твърде мършави, но въпреки това се носеха по есенния въздух и топлият им страстен дъх обливаше нощта. „Тук, поради цялата си вулгарност, — помисли си той, — те са леко и едва доловимо загадъчни.“ Пое си внимателно дъх, поглъщайки с дробовете си миризмата на парфюм и цигари, която не му бе неприятна. Погледът му срещна очите на тъмнокоса млада красавица, която седеше сама в затворено такси. В полумрака очите й подсказваха теменужена нощ и за миг той отново се развълнува от позабравените следобедни спомени.

Двама млади евреи минаха покрай него, говорейки шумно и проточвайки вратове насам-натам, за да хвърлят нелепо високомерни погледи. Бяха облечени в прекалено тесни костюми, които по това време вече излизаха от мода; обърнатите им яки бяха изрязани покрай адамовата ябълка; носеха сиви гети и сиви ръкавици обхващаха дръжките на бастуните им.

Покрай него премина и една зашеметена възрастна дама, носеща се, подобно на кошница с яйца, между двама мъже, които възбудено й разказваха за чудесиите на Таймс Скуеър — обясняваха ги толкова бързо, че старата дама, опитвайки се да прояви непредубеден интерес, мяташе глава насам-натам, досущ като изсъхнала обелка от портокал, подхвърляна от вятъра. Антъни долови част от техния разговор:

— Ето го и „Астор“, мамо!

— Виж! Виждаш ли старите автомобили…

— Ето там бяхме днес. Не, там беше!

— Боже милостиви!…

— Би трябвало да се разтревожиш и да се изпариш като десет цента. — До слуха му стигна модният тази година израз, рязко изхвърчал откъм двамата мъже до него.

— И аз му казвам, аз казвам…

Мек шум на таксита наоколо и смях, смях — дрезгав кикот като грачене на гарван, безспирен и висок, а отдолу грохотът на метрото — и над всичко това блясък, примигване на светлини, подобни на перли — образуващи се и преобразуващи се на лъчисти снопове и кръгове, и чудовищни гротескни фигури, очертани удивително на фона на небето.

Той замислено се обърна към затишието, което се усещаше, подобно на тъмен вятър откъм страничната улица, мина покрай един ресторант, на чиито витрини дузина печени пилета се въртяха на автоматичен шиш. От вратата се носеше горещо тестено и розово ухание. От съседната дрогерия миришеше на лекарства, разлята газирана вода и приятни нотки откъм щанда с козметика; после следваше китайската пералня, все още отворена, изпускаща пара и задушна, миришеше на сгънато пране, леко пожълтяло. Всичко това го потискаше; той стигна до Шесто Авеню и когато спря пред магазина за цигари на ъгъла, усети, че започва да се чувства по-добре — магазинът за цигари беше жизнерадостен, от него се излъчваше човечност под формата на морскосиня мъгла, купуване на разкош…

Вече в апартамента си той изпуши последна цигара, скрит в мрака пред отворения прозорец. За пръв път от повече от година насам откри, че напълно се наслаждава на Ню Йорк. В това определено личеше някаква невероятна язвителност, някакво почти южняшко качество. Самотен град въпреки всичко. Той, който беше израснал сам, напоследък се бе научил да избягва самотата. През последните няколко месеца бе внимавал — в случай че останеше без ангажименти за вечерта, забързваше към някой от клубовете, за да си намери. О, тук имаше доста самота…

Цигарата му, чийто пушек ограждаше леките гънки на пердетата с ръбове от лека бяла мъгла, продължи да тлее, докато часовникът на „Света Ана“ в долния край на улицата не удари един часа с претенциозна модна красота. Железницата, издигната над улицата, на няколко пресечки разстояние, издаваше звук като от биене на барабани — и ако се наведеше през прозореца си, той би могъл да види влака, подобен на сърдит орел, подаващ гърди иззад завоя. Това му напомни за един фантастичен роман, който бе чел напоследък — в него градове бяха бомбардирани от небесни влакове, и дори за момент си представи, че Уошингтън Скуеър е обявил война на Сентръл Парк и че това е заплаха откъм севера, вещаеща сражения и внезапна смърт. Но щом моментът отмина, илюзията избледня; съвсем слабо се долавяше биенето на барабаните — после като че се чу звук от орел, който снижаваше полета си някъде в далечината.

Откъм Пето Авеню се разнасяше звън и непрестанно надуване на автомобилни клаксони, но на неговата улица бе тихо и той бе в безопасност от заплахите на живота, защото тук бяха неговата врата и дългият коридор, водещ към обетованата му спалня — сигурност, сигурност! Дъгообразните светлини в прозореца му сега наподобяваха луната, само че бяха по-ярки и по-красиви от нея.

Ретроспективен кадър от рая

Красотата, прераждаща се на всеки сто години, седеше в нещо като външна чакалня, през която препускаше поривист бял вятър и понякога някоя бездиханна забързана звезда. Звездите й смигваха отблизо, когато преминаваха, а ветровете непрекъснато леко разбъркваха косите й. Тя беше непостижима, тъй като у нея душата и духът бяха едно — красотата на тялото й беше същността на душата й. Тя беше това единство, което философите от векове насам търсеха. Седеше на открито в чакалнята на ветровете и звездите от сто години насам и на спокойствие съзерцаваше себе си, потънала в размисли.

Най-сетне тя разбра, че е дошло времето да се роди отново. С дълбока въздишка подхвана дълъг разговор с един глас, носен от белия вятър, разговор, който продължи дълги часове и от който тук мога да предам само откъс.

КРАСОТАТА (с почти непомръдващи устни, извръщайки очи, както винаги, към себе си)): Накъде ще замина сега?

ГЛАСЪТ: Към нова страна — земя, която никога не си виждала.

КРАСОТАТА (капризно): Мразя да се вмъквам с взлом в тези нови цивилизации. За колко време този път?

ГЛАСЪТ: За петнадесет години.

КРАСОТАТА: И как се казва мястото?

ГЛАСЪТ: Това е най-разкошното място на земята — земя, чиито най-големи мъдреци едва ли са по-умни от най-глупавите; земя, където управниците имат ума на малки деца, а съдниците вярват в Дядо Коледа; където грозни жени властват над силни мъже…

КРАСОТАТА (с учудване): Какво?

ГЛАСЪТ (силно потиснат): Да, гледката наистина е тъжна. Жени с отпуснати брадички и безформени носове посред бял ден казват: „Направи това!“ и „Направи онова!“ и всички мъже, дори и най-богатите, се подчиняват безропотно на жените си, за които високопарно казват „мисис еди-коя си“ или „моята“.

КРАСОТАТА: Но това не може да бъде истина! Мога да разбера, разбира се, да се подчиняват на жени с чар — но на дебели жени? На кокалести жени? На жени с мършави лица?

ГЛАСЪТ: Да, така е.

КРАСОТАТА: А аз? Какви са моите шансове?

ГЛАСЪТ: Чака те трънлив път, ако мога така да се изразя.

КРАСОТАТА (след пауза, изпълнена с недоволно мълчание): А защо не в предишните страни, земите на гроздето и кротките мъже, или страните с кораби и морета?

ГЛАСЪТ: Очаква се те скоро да имат доста работа.

КРАСОТАТА: О!

ГЛАСЪТ: Животът ти на земята ще бъде, както винаги, промеждутъкът между два значими погледа в светското огледало.

КРАСОТАТА: И каква ще бъда? Разкажи ми?

ГЛАСЪТ: Отначало се смяташе, че този път ще се появиш като киноактриса, но в края на краищата това е неразумно. През петнадесетте си години ще бъдеш прикрита с маската на това, което се нарича „светско момиче“.

КРАСОТАТА: Какво е то?

(Следва нов звук откъм вятъра, който за целта може да предадем като „ГЛАСЪТ се почесва по главата“.)

ГЛАСЪТ (най-после): Това е нещо като мним аристократ.

КРАСОТАТА: Мним? Какво означава „мним“?

ГЛАСЪТ: Това ще разбереш на място. В страната, където отиваш, ще откриеш много неща, които са мними. А също и ще направиш много неща, които са мними.

КРАСОТАТА (спокойно): Звучи толкова плебейско.

ГЛАСЪТ: Не и наполовина, колкото е в действителност. През тези петнадесет години ще бъдеш известна като дете на рагтайма и джаза и девойка вамп. Ще танцуваш новите танци ни повече, ни по-малко изящно, отколкото си танцувала предишните.

КРАСОТАТА (шепнешком): Ще ми се плаща ли?

ГЛАСЪТ: Да, както обикновено — с любов.

КРАСОТАТА (с лек смях, който само мимолетно нарушава неподвижността на устните й): А ще ми харесва ли да ме наричат „дете на джаза“?

ГЛАСЪТ (сдържано): Ще умираш за това…

(Тук разговорът свършва, като КРАСОТАТА все още седи тихо, звездите поспират в знак на възторжено признание, а вятърът, бял и поривист, развява косите й.

Всичко това се случи седем години преди нощта, в която АНТЪНИ седеше до прозореца на апартамента си и слушаше мелодията на камбаните на „Света Ана“)

[1] Добре приет (лат.). — Б.пр. ↑

[2] От bound (англ.) — граница, предел, връзка. — Б.пр. ↑

[3] Имам ограничения, задръжки (прен.). — Б.пр. ↑

[4] Смисъл на съществуването си (фр.). — Б.пр. ↑

[5] От фамилията на Моури: noble — „благороден“ (англ.). — Б.пр. ↑

II. Портретът на една сирена

Месец по-късно свежият въздух обгърна Ню Йорк, довеждайки със себе си ноември, три значими футболни срещи и голямото пърхане на кожени палта по Пето Авеню. Той донесе и чувство на напрежение в града, както и на потиснато вълнение. Сега всяка сутрин с пощата на Антъни пристигаха покани. Три дузини първокласни добродетелни девици публично оповестяваха годността си, а едва ли не и конкретното си желание да родят деца на три дузини милионери. Пет дузини целомъдрени кандидатки от втория слой на обществото оповестяваха, че не само са в състояние, но таят и огромни неустрашими амбиции към първите три дузини младежи, които, разбира се, биваха канени на всяка от деветдесетте и шест забави — наред със семейните приятели, познати, съученици от колежа и запалени почитатели на съответната девойка. Но освен това имаше и трети слой от покрайнините на града, от предградията на Ню Йорк и Джърси, та чак до непримиримия Кънектикът и неприемливите части на Лонг Айлънд — и несъмнено граничещи един с друг слоеве чак до градските порти: еврейските девойки се появяваха в обществото на еврейските мъже и жени, от Ривърсайд до Бронкс, в очакване на някой изгряващ млад борсов посредник или бижутер, готов на религиозна еврейска сватба; ирландските момичета си позволяваха волността да хвърлят погледи към общността на младите тамански политици[1], благочестиви собственици на погребални бюра и поизраснали момчета от църковния хор.

И, естествено, целият град биваше обхванат от заразителната атмосфера на многобройните entrée[2] — работничките, бедни и грозновати създания, които опаковаха сапун във фабриките и показваха труфила в големите магазини, мечтаеха, че може би в зрелищното вълнение на тази зима биха могли да намерят желания мъж — също както един некадърен джебчия смяташе, че в хаоса на карнавална тълпа шансовете му за успех са по-големи. А комините започваха да димят и в метрото отново ставаше мръсно. Актрисите излизаха на сцената в нови пиеси, издателите излизаха на пазара с нови книги, а в замъците излизаха на мода нови танци. По железниците излизаха нови разписания, които съдържаха нови грешки, вместо старите, с които пътуващите вече бяха привикнали…

Градът излизаше!

Както си вървеше един следобед по Четиридесет и втора улица под стоманеносивото небе, Антъни неочаквано се натъкна на Ричард Керъмъл, който излизаше от бръснарницата на хотел „Манхатън“. Денят беше студен, първият осезаемо студен ден, и Керъмъл бе облечен в едно от онези дълги до коленете и подплатени с овчи кожи палта, които дълго време се носеха от работниците от Средния запад и едва сега започваха да получават одобрението на модния елит. Меката му шапка бе в дискретно тъмнокафяво, а под нея ясното му око искреше като топаз. Той възторжено спря Антъни, потупвайки го по ръцете повече от желание да стопли самия себе си, отколкото поради закачливо настроение, и след неизбежното ръкуване изля поток от думи.

— Дяволски студено… Боже господи, цял ден работя като дявол, но накрая стаята ми така се вледени, та си помислих, че ще хвана пневмония. Проклетата хазяйка пести въглищата и дойде, след като половин час крещях по стълбището. Започна да ми обяснява разни небивалици. Господи! Първо ме подлуди, после започнах да си мисля, че е подходяща за героиня, и взех да си водя записки, докато тя говореше — така че да не ме види, разбира се, все едно си отбелязвах нещо случайно…

Той бе сграбчил ръката на Антъни и бодро крачеше с него към Медисън Авеню.

— Накъде?

— Никъде конкретно.

— Тогава какъв е смисълът? — попита Антъни.

Те спряха и се взряха един в друг, при което Антъни се зачуди дали студът не е направил и неговото лице тъй отблъскващо, както това на Дик Керъмъл, чийто нос бе възморав, изпъкналото му чело беше синьо, жълтите му различни очи бяха зачервени и сълзяха в краищата. След минута те отново подхванаха разговора си.

— Добре поработих над романа си — Дик гледаше и говореше натъртено на тротоара. — Но понякога изпитвам необходимост да изляза. — Той погледна Антъни извинително, като че молеше за насърчение. — Трябва да разговарям. Малцина са онези, които наистина мислят, искам да кажа, сядат и потъват в размисъл, докато постепенно се появяват идеите. Аз мисля, докато пиша или разговарям. Трябва да имаш някакво начало, някакво… нещо, което да защитаваш или оборваш… Ти как смяташ?

Антъни изсумтя и леко отдръпна ръката си.

— Нямам нищо против да те нося, Дик, но с това палто…

— Искам да кажа — продължи Ричард Керъмъл сериозно, — че на хартия първият параграф съдържа идеята, която ще прокълнеш или пък ще задълбочиш. В разговора имаш все пак някакво твърдение от човека, който е срещу теб, но когато си потънал в размисли, тогава идеите ти просто следват една след друга, като картини от латерна магика и всяка от тях избутва следващата.

Те подминаха Четиридесет и пета улица и леко позабавиха крачките си. И двамата запалиха цигари и издухаха огромни облаци дим и замръзнал дъх във въздуха.

— Хайде да отидем до „Плаза“ и да изпием по един флип[3] — предложи Антъни. — Ще ти се отрази добре. Въздухът ще изчисти проклетия никотин от дробовете ти. Хайде — ще ти позволя през целия път да ми говориш за книгата си.

— Не искам да говоря, ако това те отегчава. Искам да кажа, не трябва да ми правиш такава услуга.

Думите се търкаляха забързано и въпреки че той се опитваше да придаде на лицето си нормален вид, то се изкриви в гримаса на несигурност. Антъни бе принуден да протестира:

— Да ме отегчаваш? Не бих казал!

— Имам една братовчедка — подхвана Дик, но Антъни го прекъсна, като разпери ръце и нададе тих тържествуващ вик.

— Хубаво време! — възкликна той. — Нали? Кара ме да се чувствам, като че съм на десет години. Искам да кажа, че ме кара да се чувствам така, както вероятно съм се чувствал на десет години. Убийствено! О, боже! В един момент това е моят свят, а в следващия — аз съм най-големият глупак на света. Днес това е моят свят и всичко е лесно, лесно. Дори нищото е лесно!

— Имам една братовчедка, живее в „Плаза“. Забележително момиче. Можем да се качим да те запозная с нея. Тя живее там през зимата — поне напоследък — с майка си и баща си.

— Не знаех, че имаш братовчеди в Ню Йорк.

— Казва се Глория. Тя е оттам, откъдето съм и аз — Канзас Сити. Майка й е практикуваща билфистка, а баща й е доста мрачен, но съвършен джентълмен.

— Какво представляват? Литературен материал?

— Опитват се. Старецът непрекъснато ми разправя, че току-що е срещнал идеалния персонаж, подходящ за моя роман. След което ми разказва за някой свой идиотски приятел и заявява: „Ето, това е герой за теб! Защо не го опишеш? Всеки ще се заинтересува от него“. Или пък ми разказва за Япония, или Париж, или някое друго известно място и пита: „Защо не напишеш нещо за това място? То е чудесно за място на действието!“

— А момичето? — попита Антъни небрежно. — Глория… Глория чия?

— Гилбърт. О, чувал си за нея — Глория Гилбърт. Ходи на танци в колежите — и разни такива неща.

— Името ми е познато.

— Добре изглежда… Всъщност е дяволски привлекателна.

Те стигнаха до Петдесета улица и завиха по посока на авенюто.

— По принцип не се интересувам от млади момичета — каза Антъни намръщено.

Това не беше чак толкова строго правило. Докато му се струваше, че средностатистическата дебютантка прекарва всеки момент от деня, обмисляйки и говорейки за това, което големият свят й е подготвил за следващия час, то всяко момиче, което си изкарваше прехраната с красотата си, го интересуваше, и то безкрайно.

— Глория е дяволски хубава — няма капка мозък в главата си.

Антъни се изсмя едносрично.

— Искаш да кажеш, че тя не владее нито ред от условния език.

— Не.

— Дик, нали знаеш какво считаш ти за мозък при момичетата? Сериозни млади дами, които седят с теб в някой ъгъл и разсъждават сериозно за живота. Онзи тип момичета, които на шестнадесет са спорели със сериозно изражение за това дали целуването е правилно нещо, или не — и дали не е неморално първокурсниците да пият бира.

Ричард Керъмъл се обиди. Намръщеното му лице се нагъна като смачкан лист хартия.

— Не — започна той, но Антъни безмилостно го прекъсна:

— О, да — оня тип момичета, които сега седят в кафенетата и обсъждат последното скандинавско издание на Данте, попаднало им в превод на английски.

Дик се извърна към него и се видя, че се е умърлушил и цялото му изражение е някак странно. Въпросът му прозвуча почти като молба:

— Какво ви става на вас с Моури? Говорите така, като че аз съм някакво по-низше създание от вас.

Антъни бе объркан, но освен това му бе и студено, и малко неудобно, така че се измъкна, нападайки:

— Не мисля, че умът ти има особено значение, Дик.

— Разбира се, че има! — възкликна Дик ядовито. — Какво искаш да кажеш? Защо да няма значение?

— Може би знаеш прекалено много за перото си.

— Едва ли е възможно.

— Мога да си представя — настоя Антъни, — човек, който знае твърде много, за да е в състояние талантът му да го изрази. Като мен. Да предположим например, че съм по-мъдър от теб, но имам по-малко талант. Това би ме направило неразбираем. Ти, от друга страна, имаш достатъчно вода, за да напълниш ведрото, и достатъчно голямо ведро, което да побере водата.

— Въобще не схващам за какво ми говориш — оплака се Дик унило. Безкрайно слисан, той като че ли щеше да избухне в протести. Взираше се напрегнато в Антъни и оправдателно в минувачите, които го упрекваха с възмутени погледи.

— Просто исках да кажа, че талант като този на Уелс[4] би могъл да понесе интелекта на Спенсър[5]. Но по-низш талант би могъл да бъде изящен само когато понася по-низши идеи. И колкото по-отблизо можеш да погледнеш едно нещо, толкова по-интересен можеш да бъдеш за него.

Дик се замисли, но не успя да прецени колко точно критичност се съдържаше в забележките на Антъни. Антъни продължи с онази лекота, която, изглежда, толкова често извираше от него, а тъмните му очи светеха върху слабото му лице. Брадичката му се надигна, гласът му се надигна, цялата му физическа същност се надигна:

— Да речем, че аз съм горд, здравомислещ и мъдър — подобно на атинянин сред гърците. Е, аз бих могъл да се проваля там, където по-второстепенен човек би успял. Той би могъл да подражава, би могъл да обожава, да изпадне във възторг, вероятно би могъл да прояви и творчество. Но този хипотетичен „аз“ би бил твърде горд, за да подражава, твърде здравомислещ, за да изпада във възторг, и прекалено изтънчен, за да бъде утопист, прекалено гръцки, за да обожава каквото и да било.

— Тогава ти мислиш, че творецът не работи с интелекта си?

— Не. Той непрекъснато усъвършенства, ако умее, стила на това, което имитира, и избира сред собствената си интерпретация на заобикалящия го свят онова, което би могло да му послужи като материал. Но в края на краищата всеки писател пише, защото това е начин на живот. Да не искаш да ми кажеш, че ти харесва цялата тази работа с „Божествената функция на Твореца“?

— Не съм свикнал дори да възприемам себе си като творец.

— Дик — каза Антъни, променяйки тона си. — Искам да ти се извиня.

— Защо?

— За онова избухване, честна дума, съжалявам. Говорех само за ефекта.

Поуспокоен, Дик отвърна:

— Често съм казвал, че по сърце ти си филистер[6].

Здрачаваше се, когато те свиха към бялата фасада на „Плаза“ и бавно опитаха пенестата жълта гъстота на флипа. Антъни погледна спътника си. Носът и челото на Ричард Керъмъл бавно придобиваха равномерна пигментация; червенината се оттегляше от едното, а синьото се отдръпваше от другото. Поглеждайки в едно огледало, Антъни с радост установи, че собствената му кожа не бе изгубила цвета си. Напротив, по бузите му пламтеше лека руменина и той със задоволство си помисли, че никога не бе изглеждал тъй добре.

— Достатъчно за мен — каза Дик с глас на атлет по време на тренировка. — Искам да се кача и да видя семейство Гилбърт. Няма ли да дойдеш?

— Защо не? Стига да не ме оставаш в ръцете на родителите, докато ти се свреш в ъгъла с Дора.

— Не Дора, а Глория.

Един чиновник съобщи за тяхното пристигане по телефона. Качиха се на десетия етаж, поеха по един извит коридор и почукаха на вратата с номер 1088. Отвори я дама на средна възраст — самата мисис Гилбърт.

— Как сте? — Тя говореше по обичайния предвзет дамски маниер. — Е, ужасно се радвам да ви видя…

Последваха импровизирани възклицания от страна на Дик, а след това:

— Мистър Патс? Е, влезте, оставете си палтото тук. — Тя посочи един стол и смени интонацията си с неодобрителен смях, накъсан от леки въздишки. — Колко мило, наистина — много мило. Защо, Ричард, не си идвал толкова отдавна — не! — не! — Последните едносрични думи служеха донякъде за отговор, донякъде за край на някои неясни фрази, подхванати от Дик. — Е, седнете и ми разкажете какво правите.

В последвалата суматоха те стояха и се кланяха любезно един на друг; усмихваха се за кой ли път безпомощно глуповато и се чудеха дали тя въобще някога ще седне. Най-после приседнаха с благодарност на столовете и се отпуснаха в приятен разговор.

— Предполагам, че е поради заетостта ти — както и други неща — усмихна се двусмислено мисис Гилбърт. С фразата „както и други неща“ тя балансираше всичките си по-несигурни изречения. Тя употребяваше още два подобни израза: „Аз поне така виждам нещата“ и „Чисто и просто“ — редувайки тези три словосъчетания, придаваше на всяка своя забележка звученето на общо съждение върху смисъла на живота, като че бе обобщила всички причини и най-после бе взела окончателно решение.

Антъни видя, че сега лицето на Ричард Керъмъл бе доста нормално. Челото и бузите му бяха придобили цвета на плътта, а носът бе услужливо незабележим. Той бе втренчил в леля си яркожълтото си око, отнасяйки се към нея с онова остро и преувеличено внимание, което младите мъже проявяват към всички дами, които вече не представляват интерес за тях.

— Вие също ли сте писател, мистър Патс?… Е, може би ние всички можем да се греем на славата на Ричард. — Мисис Гилбърт леко се засмя. — Глория излезе — каза с изражение, като че ли съобщаваше аксиома, от която щеше да продължи да доказва някакви резултати. — Отиде някъде на танци. Глория излиза, излиза, излиза. Казвам й, че не знам как издържа. Тя танцува по цял следобед, по цяла нощ. Мисля, че ще заприлича на сянка. Баща й много се тревожи за нея.

Усмихна се на единия, после на другия. И двамата й се усмихнаха в отговор.

Антъни установи, че тя сякаш беше съставена от поредица от полукръгове и параболи, подобно на онези фигури, които надарените люде изрисуват с пишещите си машини: глава, ръце, бюст, ханш, бедра и глезени, изваяни в смущаваща закръгленост. Беше добре подредена и чиста, косата й бе в изкуствено наситеносиво; едрото й лице бе подслонило видели доста неща сини очи и беше украсено с едва забележими бели мустачки.

— Винаги казвам — обърна се тя към Антъни, — че Ричард е антична душа.

В напрегнатата пауза, която последва, Антъни измисли нещо като игра на думи — от рода на това, че доста народ е минал през Дик.

— Всички ние имаме души на различна възраст — продължи мисис Гилбърт лъчезарно. — Аз поне така виждам нещата.

— Възможно е — съгласи се Антъни с вид на човек, забързан към някаква многообещаваща идея. Гласът продължи да клокочи:

— Глория има доста млада душа — безотговорна, както и други неща. Тя няма чувство за отговорност.

— Тя е блестяща, лельо Катрин — каза Ричард любезно. — Чувството за отговорност би я развалило. Прекалено е хубава.

— Е — призна мисис Гилбърт, — знам само, че непрекъснато излиза, излиза, излиза…

Дискредитиращият брой на излизанията на Глория се изгуби сред тракането на дръжката на вратата, предшестващо появата на мистър Гилбърт.

Той беше нисък човек с мустаци, подобни на малък бял облак под обикновения му нос. Бе достигнал стадия, в който стойността му като обществено създание не беше нищо повече от един черен и едва осезаем негатив. Идеите му бяха отражение на широкоразпространените заблуди отпреди двадесет години; умът му вървеше немощно и нестабилно по дирите на ежедневните уводни статии във вестниците. След завършването на малък, но впечатляващ университет на запад той бе навлязъл в целулоидния бизнес и благодарение на нищожната интелигентност, която вложи, в продължение на няколко години успя — всъщност докъм 1911-а, когато започна да сключва договори за неясни ангажименти с филмовата индустрия. Някъде към 1912 година филмовата индустрия бе решила да го погълне и по онова време, така да се каже, той пазеше деликатно равновесие на върха на езика й. Междувременно бе назначен за управител на Асошиейтед Мидуестърн Филм Мътириълс Къмпани, като прекарваше шест месеца в годината в Ню Йорк, а останалото време в Канзас Сити и Сейнт Луис. Той доверчиво вярваше, че го очакват добри неща — същото мислеше и жена му, а и дъщеря му.

Той не одобряваше Глория: прибираше се късно, никога не си изяждаше яденето и винаги създаваше някаква суматоха — веднъж я беше раздразнил и тя използва думи, за които той не подозираше, че биха могли да бъдат част от речника й. С жена му беше по-лесно. След петнадесет години неспирни партизански борби я бе завладял — това беше война на хаотичния оптимизъм срещу организираната скука и донякъде той спечели победата с броя на „да“-сричките, с които спокойно можеше да отрови всеки разговор.

— Да-да-да-да — казваше той, — да-да-да-да. Да видим. Това беше през лятото на — да видим — деветдесет и първа или деветдесет и втора… Да-да-да-да…

Петнадесетте години „да“ бяха сразили мисис Гилбърт. А следващите петнадесет години на това неспирно повторно потвърждение, придружено с вечното отронване на пепелта от тридесет и две хиляди цигари, я бяха довършили. На този свой съпруг тя правеше последната отстъпка в брачния живот, която беше по-пълна и по-безвъзвратна от първата: слушаше го. Казваше си, че годините я бяха научили на търпимост — но всъщност те бяха убили у нея всякаква нравствена смелост, която бе притежавала.

Тя му представи Антъни:

— Това е мистър Патс.

Младежът и старецът докоснаха ръцете си, тази на мистър Гилбърт беше мека, изхабена до месестото подобие на изцеден грейпфрут. После съпругът и съпругата си размениха поздрав — той й каза, че навън се е застудило; и също, че е ходил до вестникарската будка на Четиридесет и втора улица за вестника „Канзас Сити“. Имал намерение да се върне с автобуса, но му се сторило много студено, да-да-да, твърде студено.

Мисис Гилбърт придаде вкус на неговото приключение, като се показа впечатлена от смелостта, с която бе излязъл сред суровия вятър.

— Но това е истинска смелост! — възкликна тя с възхищение. — Истинска смелост. Аз не бих излязла за нищо на света.

С типична мъжка невъзмутимост мистър Гилбърт не обърна внимание на благоговението, което предизвикваше у жена си. Той се обърна към двамата младежи и победоносно подхвана темата за времето. Ричард Керъмъл бе подканен да си спомни какъв е ноември в Канзас. Едва-що темата бе побутната към него — и бе върната обратно, за да бъде доразчепкана, дораздърпана, разтеглена и лишена от жизненост от своя създател.

Общоизвестната истина, че дните някъде са били топли, а нощите — много приятни, бе успешно поставена за разискване, наред с което те определиха точното разстояние по един неуточнен железен път между две точки, които Дик по невнимание бе споменал. Антъни фиксира с поглед мистър Гилбърт и изпадна в транс, в който, след миг, проникна ведрият глас на стареца:

— Като че ли студът там беше направо потискащ — разяждаше костите ми.

Изричайки тази забележка, подкрепена със съответния брой „да“, мистър Гилбърт едва ли можеше да бъде укорен за това, което се изплъзна от езика му, въпреки че беше рязка смяна на темата:

— Къде е Глория?

— Трябва да се върне всеки момент.

— Познавате ли дъщеря ми, мистър…

— Не съм имал удоволствието. Чувал съм Дик често да говори за нея.

— Те с Ричард са братовчеди.

— Да? — Антъни положи усилие да се усмихне. Той не бе свикнал с обществото на по-висшите от себе си и устата му се беше вкочанила от прекалените любезности. Мисълта, че Глория и Дик бяха братовчеди, бе доста приятна. В следващата минута той успя да хвърли измъчен поглед към приятеля си.

Ричард Керъмъл се опасяваше, че трябва да си тръгват.

Мисис Гилбърт ужасно съжаляваше.

Мистър Гилбърт смяташе, че е много жалко.

Мисис Гилбърт спомена и друго — нещо от рода на колко се радвала, че са се отбили, макар да са заварили само една възрастна дама, която била твърде стара, за да флиртува с тях. Антъни и Дик очевидно счетоха това за някаква духовита забележка, тъй като се засмяха в рамките на един такт в три четвърти.

Ще дойдат ли скоро пак?

— О, да.

Глория щяла ужасно да съжалява!

— Довиждане…

— Довиждане…

Усмивки!

Усмивки!

Тряс!

Двама неутешими млади мъже крачат по коридора на десетия етаж на хотел „Плаза“ към асансьора.

Краката на една дама

Зад привлекателната леност, неуместността и присмехулността на Моури Ноубъл се криеше изненадващо, непреклонна и зряла предопределеност. Намерението му, както бе заявил още в колежа, бе да прекара три години в пътувания, три в свободни занимания — а след това да стане безмерно богат, и то колкото се може по-скоро.

Трите му години на пътувания бяха приключили. Той бе обиколил земното кълбо с настойчивост и любопитство, които у всеки друг биха изглеждали педантични, без да оставят и капка спонтанност, почти саморедактирано издание на човешкия „Бедекер“[7]; но в този случай то придобиваше изражение на загадъчна цел и значим дизайн — като че Моури Ноубъл беше някакъв предопределен антихрист, подтикван от своята предопределеност да отиде навсякъде, където можеше да се отиде на земята, и да види всичките милиарди човешки същества, които се плодяха и плачеха, и се убиваха едно друго на различни места по света.

След завръщането си в Америка той се зае да търси забавления със същата последователност и задълбоченост. Той, който никога не бе поглъщал повече от някой и друг коктейл или чаша вино наведнъж, се научи сам да пие по начина, по който сам би научил гръцки — като че гръцкият бе вратата към богатство от нови усещания, нови психологически състояния, нови реакции на радост и скръб.

Навиците му бяха следствие от мъчно разбираеми размисли. Той държеше три стаи в един ергенски апартамент на Четиридесет и четвърта улица, но рядко можеше да бъде намерен там. Телефонистката бе получила най-строги указания, че никой не бива да бъде допускан до разговор с него без предварително да е съобщил името си. Тя също така имаше списък на половин дузина хора, за които никога го нямаше вкъщи, и същата бройка, за които винаги беше на разположение. Най-първи в последния списък бяха Антъни Печ и Ричард Керъмъл.

Майката на Моури живееше заедно с женения си син във Филаделфия и обикновено Моури прекарваше уикендите там, така че, когато една събота вечер Антъни, бродещ из улиците в пристъп на безкрайна скука, се отби в Молтън Армс, безкрайно се зарадва от откритието, че мистър Ноубъл си е у дома.

Настроението му се извиси по-бързо от летящ нагоре асансьор. Толкова беше хубаво, толкова безкрайно добре бе да има възможност да говори с Моури — който щеше да бъде също така щастлив да го види. Те щяха да се взират един в друг с дълбока привързаност, която и у двамата щеше да прикрива някаква смекчена добродушна насмешка. Ако беше лято, биха могли да излязат заедно и лениво да погълнат на малки глътки два коктейла „Том Колинс“, докато разхлабваха яките си и гледаха леката развлекателна програма на някое мързеливо августовско кабаре. Но навън беше студено, вятърът жулеше ъглите на високите сгради и декември почти чакаше на прага, така че далеч по-добре беше да прекарат една вечер заедно под меката светлина на лампата и да пийнат по един „Бушмилс“ или по капачка от „Гран Марние“-то на Моури, книгите щяха да блестят като украса покрай стените, а Моури щеше да излъчва божествена инерция, докато си почиваше, голям и приличащ на котарак, отпуснат на любимия си стол.

Ето го! Стаята обгърна Антъни и го стопли. Отблясъкът на този силно убедителен ум, този темперамент, почти ориенталски по външната си невъзмутимост, стопли неспокойната душа на Антъни и му донесе мир, който можеше да бъде сравнен единствено със спокойствието, което дава една глупава жена. Човек трябва да разбира всичко — в противен случай трябва да приема всичко за даденост. Моури изпълваше стаята, подобен на тигър, едно божествено подобие. Ветровете отвън бяха стихнали; месинговите свещници върху полицата на камината горяха, подобно на тънки свещици пред олтар.

— Какво те е задържало тук днес? — Антъни се простря върху примамливото канапе и се подпря на лакът сред възглавниците.

— Тук съм едва от час. Чай с танци — закъснях и изпуснах влака си за Филаделфия.

— Странно е, че си останал до толкова късно — коментира Антъни с любопитство.

— Да, доста. Ти с какво се занимава?

— С Джералдин. Малката портиерка у Кейт. Нали ти казах за нея.

— О!

— Дойде да ме види към три часа и остана до пет. Интересно малко създание — въздейства ми. Дотолкова е безкрайно глупава.

Моури мълчеше.

— Колкото и да е странно — продължи Антъни, — що се отнася до мен, а и поне доколкото знам, Джералдин е образец на добродетелта.

Той я познаваше вече почти месец — момиче с мъчноопределими и скитнически навици. Някой случайно я беше запознал с Антъни, който я намираше за забавна и донякъде харесваше непорочните й мълниеносни целувки, с които тя го бе обсипала на третата вечер от запознанството им, докато се возеха в едно такси през парка. Не беше ясно какво е семейството й — имаше някакви леля и чичо, които споделяха с нея апартамент някъде в подобните на лабиринт квартали отвъд стотната улица. Тя му правеше компания, позната, леко интимна и неуморна. Отвъд това той не си даваше труда да експериментира — не от морални угризения, а от страх да не би някаква любовна афера да обезпокои ведрата безоблачност на живота му.

— Тя има два номера — осведоми той Моури. — Единият е да пусне косата си над очите и след това да я издуха нагоре, а другият е да възкликва „Ти си луууд!“, когато някой казва нещо, което е над нейните умствени възможности. Това ме очарова. Седя си с часове, напълно погълнат от маниакалните симптоми на лудост, които тя открива в моето въображение.

Моури се раздвижи на стола си и заговори:

— Забележително е, че съществува човек, който разбира толкова малко, а в същото време живее в такава сложна цивилизация. Подобна жена всъщност възприема цялата вселена по най-буквалния начин. От влиянието на Русо до отражението на митническите тарифи върху обяда — всичко това е безкрайно странно за нея. Тя просто е пренесена от века на копията и е спусната тук с екипировката на стрелец с лък, за да се яви на дуел с пистолети. Можеш да унищожиш цял пласт от историята и тя дори няма да разбере.

— Ще ми се нашият Ричард да напише нещо за нея.

— Антъни, нали наистина не мислиш сериозно, че тя е достойна за описание.

— Колкото и всеки друг — отвърна той, прозявайки се. — Знаеш ли, днес си мислех, че изпитвам голямо доверие към Дик. Доколкото той се придържа към хора, а не към идеи, и доколкото вдъхновението му идва от живота, а не от изкуството, и винаги им осигурява нормално развитие, вярвам, че ще стане велик човек.

— Мисля, че появата на черния бележник би доказала, че той се връща към живота.

Антъни се надигна на лакът и отвърна енергично:

— Той се опитва да е близо до живота. Всеки автор го прави, с изключение на най-лошите, но в края на краищата повечето от тях се подхранват със смляна храна. Случката или героят може да са заимствани от живота, но обикновено авторът ги интерпретира от гледна точка на последната книга, която е прочел. Да предположим например, че той вижда прилика между някой морски капитан и последния морски капитан, сътворен от Дан или който там създава морски капитани, и поради това решава как точно да обрисува този капитан върху листа хартия. Дик, разбира се, може да пресъздаде съзнателно всеки интересен и подобен на литературен герой образ, но дали би могъл точно да опише собствената си сестра?

Последва половин час разговор за литература.

— Класика — изказа предположение Антъни, — това е успешна книга, която е устояла на реакциите на следващия период или поколение. Тогава тя е сигурна, подобно на стил в архитектурата или мебелите. Придобила е оригиналност и е достойна да заеме отреденото от собствената й мода място…

След време темата постепенно загуби привлекателността си. Интересът на двамата млади мъже не бе особено професионален. Те бяха влюбени в общите приказки. Антъни наскоро бе открил Самюъл Бътлър[8] и свежите афоризми в бележника му се струваха квинтесенцията на критиката. Моури, чието съзнание бе изцяло омекотено от самата строгост на начина му на живот, изглеждаше неизбежно по-мъдрият от двамата и въпреки това по действителната същност на интелекта си те като че ли не се различаваха особено.

От литературата преминаха към любопитните моменти, които всеки от тях бе преживял през деня.

— И кой организира забавата с чая?

— Едни хора на име Абъркромби.

— Защо остана до късно? Да не би да си срещнал някоя сладка дебютантка?

— Да.

— Така ли? — гласът на Антъни се извиси от изненада.

— Не беше точно дебютантка. Появила се е преди две зими в Канзас Сити.

— Значи е поизостанала?

— Не — отвърна Моури донякъде развеселен. — Това е последното, което бих могъл да кажа за нея. Тя изглеждаше — е, почти като най-младата там.

— Но не чак толкова млада, че да те накара да си изпуснеш влака.

— Достатъчно млада. Прекрасно дете.

Антъни се изсмя с едносричното си изпръхтяване.

— О, Моури, ти караш второ детство. Какво искаш да кажеш с това „прекрасно“?

Моури се взря безпомощно в пространството.

— Е, не мога да я опиша точно — само мога да кажа, че е красива. Тя е извънредно одухотворена. Ядеше дъвчащи желирани бонбони.

— Какво?

— Нещо като лека проява на порок. Детето беше нервно — каза, че на подобни събирания винаги ядяла дъвчащи бонбони, защото трябвало твърде дълго да стои на едно място.

— За какво говорихте — Бергсон[9]? Билфизъм? За това дали танците са неморални?

Моури бе невъзмутим; козината му настръхваше.

— Всъщност ние говорихме за билфизма. Като че майка й е билфистка. Въпреки че повечето време говорихме за крака.

Антъни се заклати от радост.

— Боже мой? За чии крака?

— За нейните. Тя много говореше за тях. Като че бяха някакви антикварни ценности. Събуди у мен желание да ги видя.

— Каква е — танцьорка?

— Не. Разбрах, че е братовчедка на Дик.

Антъни се изправи тъй внезапно, че възглавницата, която освободи от тежестта си, подскочи към края на канапето, като жива, след което политна към пода.

— И как се казва — Глория Гилбърт? — извика той.

— Да. Не е ли забележителна?

— Не знам — но баща й от чиста глупост…

— Е — прекъсна го Моури с непреклонна убеденост, — семейството й може би е тъжно, досущ като професионални оплаквачи, но съм склонен да мисля, че тя притежава доста автентичен и оригинален характер. Може би има външните белези на баналното момиче за разходки от Йейл и всички тези неща — но е различна, подчертано различна.

— Продължавай, продължавай! — настоя Антъни. — Малко след като Дик ми каза, че нямала капка мозък в главата си, разбрах, че трябва да е много хубава.

— Така ли каза той?

— Готов беше да се закълне — каза Антъни в поредния си изблик на пръхтящ смях.

— Е, това, което той разбира като ум при жените, е…

— Знам — прекъсна го Антъни, — той има предвид момиче, което бръщолеви литературни безсмислици.

— Точно така. Онзи тип момичета, които вярват, че ежегодното морално падение на страната е добро нещо, или онези, които смятат, че това е много застрашително нещо. Или носят пенсне или стават за афиши. Е, това момиче говореше за крака. Тя говореше и за кожа — за собствената си кожа. Само за нея. Разказа ми какъв тен иска да хване през лятото и как обикновено била съвсем близо до него.

— И ти седеше пленен от ниския й алт?

— От ниския й алт? Не, от тена й! Замислих се за тена й. Започнах да мисля какъв ли цвят бях придобил, когато за последен път се показвах на слънце преди две години. Едно време хващах хубав тен. Ставах почти бронзов, ако добре си спомням.

Антъни се отпусна върху възглавницата, разтърсен от смях.

— Тя те е омагьосала! О, Моури! Моури — спасителят от Кънектикът. Измамникът в човешки образ. Страхотно! Богата наследница избягва с човек от бреговата охрана заради страхотния му тен! Впоследствие се установява, че във вените му тече тасманийска кръв!

Моури въздъхна, стана, отиде до прозореца и вдигна щорите.

— Какъв сняг вали!

Антъни, все още смеейки се тихо, като че на себе си, не отговори.

— Още една зима. — Гласът на Моури откъм прозореца се чуваше почти като шепот. — Остаряваме, Антъни. Аз съм на двайсет и седем, за бога! Остават ми три години до трийсет и тогава ще бъда онова, което учениците наричат мъж на средна възраст.

Антъни замълча за миг.

— Ти наистина си стар, Моури — съгласи се той най-после. — Налице са първите признаци на развратното и непостоянно стареене — прекарал си следобеда в разговор за тен и женски крака.

Моури спусна транспаранта с рязко изщракване.

— Идиот! — изкрещя той. — И това дочаках от теб! Седя си тук, млади ми Антъни, както ще седя в продължение на поне още едно поколение, а може и повече, и наблюдавам весели души като теб и Дик, и Глория Гилбърт да минавате покрай мен, танцувайки и пеейки, обичайки се и мразейки се помежду си и вълнуващи се, безкрайно вълнуващи се. А аз се вълнувам единствено от липсата на емоции. Ще си седя и снегът ще вали — о, достойно е за Керъмъл да си води бележки, — след още една зима ще стана на тридесет, а ти и Дик, и Глория ще продължавате да бъдете вечно вълнуващи се и да танцувате около мен, и да пеете. Но след като всички вие ще сте си отишли, аз ще разказвам разни неща на някой нов Дик, който ще иска да ги описва, ще изслушвам разочарованията, цинизма и емоциите на някой нов Антъни — да, и ще говоря с някоя нова Глория за тена й през следващите лета.

Огънят в камината се раздвижи. Моури се отдалечи от прозореца, разрови пламъците с ръжена и постави един пън върху металната решетка. След това седна обратно в креслото си и останките от гласа му заглъхнаха от обновения огън, който с червеножълтите си пламнали езици облиза кората на дървото.

— В края на краищата, Антъни, ти си този, който е много романтичен и млад. Ти си този, който е безкрайно по-впечатлителен и уплашен да не би да се наруши спокойствието ти. А аз съм този, който непрекъснато се опитва да бъде развълнуван — преминавам през хиляди неща и въпреки това си оставам аз. Нищо — съвсем нищо — не ме вълнува.

— Да — промърмори той след нова дълга пауза, — имаше нещо в това момиченце и нейния абсурден тен, което бе безкрайно старо — като мен.

Вълнения

Антъни се обърна сънено в леглото си, съзря върху завивката си парче студено слънце, кръстосано от сенките на прозореца с оловна рамка. Утрото изпълни стаята. Резбованият шкаф в ъгъла, старинният и загадъчен гардероб стояха като тъмни символи на забравата на материята; единствено килимът на пода сякаш го подканваше да стъпи върху него с тленните си нозе, а Баундс, ужасно не на място с меката си яка, беше като че от материя, тъй избеляваща, както и ефирното мразовито дихание, което издаваше. Той беше близо до леглото, ръката му все още държеше края на завивката, която бе дръпнал, тъмнокафявите му очи фиксираха невъзмутимо господаря му.

— Баус? — промърмори съненият бог. — Тилси, Баус?

— Да, аз съм, сър.

Антъни поклати глава, с усилие разтвори широко очи и победоносно премигна.

— Баундс.

— Да, сър?

— Можеш ли да… ойооуохох, боже! — Антъни се прозя неудържимо и като че ли съдържанието на мозъка му се събра на гъста каша. Той започна отначало. Този път мисълта му беше по-ясна.

— Можеш ли да дойдеш към четири часа и да сервираш чай със сандвичи или нещо друго?

— Да, сър.

Антъни се замисли със смразяваща липса на вдъхновение.

— Сандвичи — повтори той безпомощно, — да, сандвичи със сирене или с желирано пилешко месо и маслини, предполагам. Без закуска.

Напрежението да измисли нещо беше твърде силно. Той уморено притвори очи, главата му вяло се отпусна и бързо почувства успокоение от това, че спря да контролира мускулите си. От една гънка на съзнанието му изпълзя смътната, но неизбежна сянка на предишната нощ — в този случай това се оказа само привидно безкраен разговор с Ричард Керъмъл, който го беше посетил към полунощ; изпиха четири бутилки бира и дъвкаха сухи корички хляб, докато Антъни изслуша първата глава на „Демоничният любовник“.

… След много часове се чу и глас. Антъни не му обърна внимание, тъй като сънят отново го поглъщаше, изпълзявайки по второстепенните гънки на мозъка му.

Внезапно обаче се събуди и попита:

— Какво?

— За колко, сър?

Беше Баундс, застанал неподвижно и търпеливо до долния край на леглото — Баундс, който разделяше маниерите си между трима джентълмени.

— Какво за колко?

— Мисля, сър, че ще бъде по-добре, ако зная колко души ще дойдат. Трябва да подготвя сандвичите, сър.

— Двама — промърмори Антъни с дрезгав глас. — Една дама и един господин.

Баундс каза: „Благодаря, сър“, и се отдалечи, отнасяйки със себе си позорната си мека яка, оскърбяваща всеки един от тримата джентълмени, които изискваха по една трета от него.

Доста време след това Антъни се надигна от леглото и наметна един халат в кафяво и синьо върху слабата си приятна фигура. С последна прозявка той влезе в банята, запали лампата над шкафчето (помещението беше без външен прозорец) и се заразглежда с интерес в огледалото. „Окаяна гледка“, помисли си; сутрин обикновено му минаваше тази мисъл — сънят правеше лицето му неестествено бледно. Той запали цигара и прегледа няколко писма и сутрешния вестник „Трибюн“.

След един час, избръснат и облечен, той седеше зад бюрото си и гледаше една бележчица, която бе извадил от портфейла си. На нея бе надраскано с полунеразбираеми драскулки: „Да видя мистър Хаулънд в пет часа. Да се подстрижа. Да проверя за сметката на Ривърс. Да отида в книжарницата“.

… Под тези неща: „Пари в банката — 690 долара (задраскано), 612 долара (задраскано), 607 долара“.

Накрая най-долу и съвсем набързо бе надраскано: „Дик и Глория Гилбърт на чай“.

Тази последна фраза, го накара да изпита очевидно задоволство. Денят му, обикновено подобен на желеобразно създание, на безформено, безгръбначно същество, бе придобил мезозойска структура. Уверено напредваше, дори самоуверено, към кулминацията си, както би трябвало да стане във всяка пиеса, както би трябвало да бъде всеки ден. Той се страхуваше от момента, в който гръбнакът на деня щеше да бъде счупен, когато най-после щеше да е срещнал момичето, да говори с него и да изпрати с поклон звънкия му смях, след което да се върне към меланхоличните утайки на дъното на чашите и напредващата старост на неизядените сандвичи.

Дните на Антъни все повече губеха цвета си. Той непрекъснато го усещаше и понякога го свързваше с един разговор, който бяха водили двамата с Моури Ноубъл преди около месец. Нелепо беше да смята, че нещо толкова безобидно и предвзето като чувство за безполезност го потискаше, но не можеше да се отрече фактът, че неприятното оцеляване на един фетиш го бе завело преди три седмици в обществената библиотека. Там, използвайки картата на Ричард Керъмъл, той си бе изписал половин дузина книги за Италианския ренесанс. Това, че тези книги все още бяха струпани на купчина върху бюрото му така, както ги бе оставил, и че всеки ден увеличаваха дълговете му с дванадесет цента, не олекотяваше свидетелските им показания. Те бяха свидетели на неговото отстъпничество, обвити в платно и марокен[10]. Антъни бе преживял няколко часа в остра и тревожна паника.

Оправдание за начина му на живот се явяваше най-напред, разбира се, Безсмислието на Живота. Като адютанти и свещеници, пажове и оръженосци, икономи и лакеи на този велик Владетел служеха хилядите книги, греещи по рафтовете му, апартаментът и всички пари, които щяха да станат негови, когато старецът, живеещ нагоре по реката, се задавеше с остатъците от морала си. Той, слава богу, бе избавен от свят, натоварен със заплахата от дебютантки и глупостта на много Джералдини — по-скоро трябваше ревностно да подражава на котешката неподвижност на Моури и гордо да носи натрупаната през доста поколения мъдрост.

Над и срещу тези неща имаше нещо, което мозъкът му анализираше и с което упорито се занимаваше. Беше като уморително упражнение, което, въпреки че бе подвластно на логиката и смело стъпквано, го беше изпратило в меката лапавица в края на ноември в библиотека, където нямаше нито една от книгите, тъй упорито търсени от него. Справедливо беше да се анализира дотолкова, доколкото можеше да се самоанализира; повече от това, разбира се, би било дързост. Той откриваше у себе си нарастващ ужас и самота. Мисълта да се храни сам го плашеше; често пъти предпочиташе да вечеря с хора, които ненавиждаше. Пътуванията, които навремето го очароваха, напоследък му се струваха непоносими, въпрос на цвят без съдържание, фантомно преследване на сянката на собствените мечти.

… „Аз съм по същество слаб — казваше си той, — трябва да работя, да работя.“ Тревожеше го мисълта, че беше в края на краищата една леснопостижима посредственост, която не притежаваше нито самоувереността на Моури, нито ентусиазма на Дик. Струваше му се трагедия да не искаш нищо — и все пак той искаше нещо, нещо. На моменти знаеше какво е то — някакъв път на надеждата, който да го отведе към това — надвисналата над него зловеща старост.

След няколко коктейла и лек обяд в университетския клуб Антъни се почувства по-добре. Бе срещнал двама свои състуденти от Харвард и въпреки тежката сивота на разговора им животът му бе придобил багри. Те и двамата бяха женени: докато пиеха кафе, единият описа някакви свои извънбрачни занимания, под любезните и изпълнени с разбиране усмивки на другия. Той си помисли, че и двамата бяха мистър Гилбърт в зародиш; само че броят на техните „да“ трябваше да се умножи по четири, а натурите им да бъдат критикувани още двадесетина години — тогава те нямаше да бъдат нищо повече от изхабени и повредени машини, псевдомъдри и без всякаква стойност, разглезени до безкрайна изкуфялост от жените, с които бяха скъсали.

О, той беше нещо повече от това. Докато крачеше по дългия килим във фоайето след вечеря, поспря до прозореца, за да хвърли поглед към пустата улица. Той беше Антъни Печ, умен, магнетичен, наследникът на много години и много хора. Сега това беше неговият свят — и тази последна ирония, за която той копнееше, не беше далечна.

С някакво момчешко лекомислие той се видя като световна сила; с парите на дядо си можеше да си построи собствен пиедестал и да бъде Талейран[11] или Лорд Верулам[12]. Яснотата на ума му, неговата изтънченост, плодовитият му интелект, всичко това в зряла фаза и доминирано от някаква цел, която все още предстоеше да се роди, щеше да му създаде работа. При тази тъжна мисъл мечтата му избледня — да работи: той се опитваше да си се представи в Конгреса, ровейки в боклука на тази невероятна кочина, изпълнена със свински физиономии, които понякога съзираше в неделните вестници. Тези обвити в ореол пролетарии, които плещеха пред нацията приятните идеи на гимназисти от горните класове! Дребни мъже с ученически амбиции, които поради незначителността си мислеха, че са изплували от посредствеността и са навлезли в мътния и неромантичен небосклон на правителство на хората. И най-добрите, дузината проницателни мъже на върха, егоистични и цинични, бяха доволни да водят този хор от бели вратовръзки и телени копчета за яки, запели фалшив и удивителен химн, съставен от смътна смесица между богатство, като награда за добродетелта, и богатство, като доказателство за порока, и продължаваха да славословят за Бог, Конституцията и Скалистите планини!

Лорд Верулам! Талейран!

Обратно в апартамента му сивотата отново се върна. Коктейлите бяха престанали да действат, бяха го направили сънен, донякъде объркан и склонен към грубост. Той — Лорд Верулам? Самата мисъл му беше неприятна. Антъни Печ без всякакви постижения, без смелост, без сила да бъде доволен от истината, каквато му се поднасяше тя. О, той беше превзет глупак, който си запълваше времето с коктейли и междувременно съжаляваше, слабохарактерно и тайно, за срутването на един недостатъчен и жалък идеализъм. Бе украсил душата си с най-изискан вкус, а сега копнееше за старите боклуци. Изглежда, той беше празен, празен като стара бутилка…

Входният звънец иззвъня. Антъни скочи и вдигна слушалката до ухото си. Чу гласа на Ричард Керъмъл, надут и закачлив:

— Пристигна мис Глория Гилбърт.

Красивата дама

— Здравейте — каза той, като се усмихваше и задържаше вратата полуотворена.

Дик се поклони.

— Глория, запознай се с Антъни.

— Е! — изписка тя и протегна малката си ръка в ръкавица.

Роклята под коженото й палто беше светлосиня, с бяла дантела, набрана стегнато около врата й.

— Позволете да взема палтото ви.

Антъни протегна ръце и кафявата кожена маса се изсипа в тях.

— Благодаря.

— Какво мислиш за нея, Антъни? — попита грубо Ричард Керъмъл. — Не е ли прекрасна?

— Е! — извика момичето предизвикателно, при това без да помръдне.

Тя бе ослепителна — бляскава; мъчително беше да се възприема красотата й с поглед. Косата й, изпълнена с небесни отблясъци, грееше на фона на зимните цветове на стаята.

Антъни се движеше наоколо й и, подобно на магьосник, превърна приличната на гъба лампа в оранжево сияние. Развълнуваните пламъци на огъня накараха да заблестят медните решетки на камината.

— Цялата съм лед — измърмори Глория небрежно, оглеждайки се с очи, чиито ириси имаха най-деликатния и прозрачен синкавобял цвят. — Какъв разкошен огън! Открихме място, където можеш да стоиш до желязната решетка, така да се каже, и оттам да те лъха топъл въздух — но Дик не искаше да постои с мен. Казвах му да продължи сам и да ме остави да бъда щастлива.

Това беше доста традиционно. Тя като че ли без усилие говореше по-скоро за собствено удоволствие. Антъни, седнал в единия край на дивана, разглеждаше профила й на светлината на лампата: изящната правилност на носа и горната устна, брадичката, донякъде категорична, красиво балансирана върху възкъсата шия. На снимка красотата й вероятно изглеждаше напълно класическа, почти студена — но сиянието на косата и бузите й, внезапно пламнали и нежни, я превръщаше в най-одухотвореното създание, което той някога бе виждал.

— … Мисля, че имате най-хубавото име, което съм чувала — говореше тя очевидно все още на себе си; погледът й се спря върху него за момент, а после прехвръкна настрани — към италианските месингови лампи, прилепнали като светещи жълти костенурки по стените, към редиците от книги, после към братовчед й от другата страна. — Антъни Печ. Само че би трябвало да приличате, знам ли, на кон, с дълго и тясно лице… и би трябвало да сте в съдран чул.

— Това може да се отнесе за Печ. А как би трябвало да изглежда Антъни?

— Вие изглеждате като Антъни — увери го тя със сериозно изражение, макар той да си мислеше, че не го е погледнала, — доста величествен — добави — и надут.

Антъни се усмихна смутено.

— Само че аз харесвам имена, в които има алитерация[13] — заяви тя, — всички, с изключение на своето. Моето е прекалено ярко. Познавах обаче две момичета, казваха се Джинкс и не биха могли да се казват другояче — Джуди Джинкс и Джери Джинкс. Сладко, нали? Не мислите ли? — Детинската й уста бе полуотворена в очакване на отговор.

— В следващото поколение — изказа предположение Дик — всички ще се казват Питър или Барбара, защото сега всички нашумели литературни герои се казват Питър или Барбара.

Антъни продължи пророчеството му:

— Разбира се, Гладис и Елинор, които удостоиха миналото поколение героини и които понастоящем са в обществения си разцвет, ще преминат към следващото поколение продавачки…

— Измествайки Ела и Стела — прекъсна го Дик.

— Както и Пърл и Джуъл — добави възбудено Глория.

— И Ърл, и Елмър, и Мини.

— И тогава ще се появя аз — отбеляза Дик — и ще взема поовехтялото име Джуъл[14], ще го прикача на някоя позабравена, но привлекателна героиня и то отново ще започне кариерата си.

Гласът й подхвана нишката на темата и продължи да я омотава с леко преобръщащи се, полухумористични интонации в края на изреченията — сякаш да не позволи да бъде прекъсната — и интервали на неясен смях. Дик й разказа, че прислужникът на Антъни се казва Баундс, и тя го сметна за чудесно! Дик се опита да скалъпи някаква игра на думи за това как Баундс се занимавал с patchwork[15], но тя възрази, че ако има нещо по-лошо от игра на думи, то е човек, който като ответна реакция на шегата поглежда извършителя й с присмех и укор.

— Откъде сте? — запита я Антъни. Той знаеше, но красотата го караше да оглупява.

— Канзас Сити, щата Мисури.

— Изпъдиха я по времето, когато забраниха цигарите.

— Забранили са цигарите? В това виждам ръката на светия ми дядо.

— Да не би да е някакъв реформатор?

— Изчервявам се заради него.

— И аз — призна тя. — Ненавиждам реформаторите, особено онези, които се опитват да променят мен.

— Много ли такива има?

— Колкото искате. Непрекъснато чувам: „О, Глория, ако пушиш толкова, ще развалиш хубавия си тен!“ и „О, Глория, защо не се омъжиш и не се укротиш?“.

Антъни категорично се съгласи, като същевременно се чудеше кой ли би имал безразсъдната смелост да говори по този начин на подобна личност.

— А после — продължи тя — има и много прикрити реформатори, които ми разправят разни дивашки истории: какво са чули за мен и как са ме защитавали.

Той видя, най-после, че очите й са сиви, съвсем еднакви и хладни, и щом се спряха върху него, разбра какво е имал предвид Моури, когато я определи като много млада, но и много стара. Тя винаги говореше за себе си, както би говорило едно много очарователно дете, и коментарите й върху това, което харесваше или не харесваше, бяха искрени и спонтанни.

— Трябва да призная — каза Антъни сериозно, — че дори и аз съм чувал нещо за вас.

Внезапно застанала нащрек, тя се изпъна, както седеше. Очите й, със сивотата и вечността на гранитна скала, приковаха неговите.

— Разкажете ми. Аз ще повярвам. Аз винаги вярвам на всичко, което се говори за мен — а вие?

— Непременно! — съгласиха се двамата мъже едновременно.

— Тогава ми разкажете.

— Не съм сигурен, че трябва — подразни я Антъни, усмихвайки се неохотно. Тя проявяваше толкова очевиден интерес, че беше в състояние на почти смешна погълнатост от себе си.

— Той има предвид галеното ти име — поясни братовчед й.

— Какво име? — попита Антъни, учтиво озадачен.

Тя веднага се сви в себе си, като че ли се засрами — после се засмя, търкулна се обратно върху възглавниците и изви поглед нагоре, когато заговори:

— Глория „от бряг до бряг“. — Гласът й беше изпълнен със смях, неопределен, както и променливите сенки, които играеха между огъня и лампата върху косата й. — О, господи!

Антъни все още бе озадачен.

— Какво искате да кажете?

— Искам да кажа, че това е за мен. Някакви глупаци са го измислили за мен.

— Не разбираш ли, Антъни — обясни Дик, — пътешественичка с национална известност и разни подобни. Това ли си чул? От години я наричат така — откакто навърши седемнадесет.

Очите на Антъни се изпълниха с тъга и радост.

— Кой е този женски Матусал[16], когото си довел, Керъмъл?

Тя не обърна внимание на това, може би дори не й се понрави, защото се върна на темата:

— Какво сте чули за мен?

— Нещо за физиката ви.

— О — каза тя с разочарование, — това ли било?

— За тена ви.

— Моят тен? — Тя бе объркана. Ръката й се вдигна до шията, задържа се там за миг, сякаш пръстите й се опитваха да доловят промяната на цвета.

— Спомняте ли си Моури Ноубъл? Човек, с когото сте се запознали преди около месец. Направили сте му голямо впечатление.

Тя се замисли за миг.

— Спомням си — но той не ми се обади.

— Не се съмнявам, че се е боял.

Навън вече беше съвсем тъмно и Антъни се чудеше и питаше дали въобще някога апартаментът му се е струвал сив — толкова топли и приятелски изглеждаха книгите и картините по стените, и добрият Баундс, който поднесе чая с почтителната си осанка, и тримата приятни люде, излъчващи вълни на интерес и смеещи се около щастливия огън.

Недоволство

В четвъртък следобед Глория и Антъни пиха чай заедно в грилзалата[17] на „Плаза“. Обточеният й с кожа костюм беше сив — „тъй като със сивото си задължен да носиш много цвят“, както обясни тя. Малка шапка без периферия беше кацнала елегантно върху главата й и под нея косата й падаше на жълти вълни, създавайки й ореол от жизнерадостна и самодоволна слава. Високите лампи караха Антъни да я възприема като безкрайно по-нежна — тя изглеждаше толкова млада, едва ли имаше осемнадесет години; формите й под стегнатата кройка на модната по онова време тясна пола бяха удивително гъвкави и стройни, а ръцете й, не „артистични“, но не и набити, бяха малки, почти като детски ръчички.

Когато влязоха, оркестърът свиреше уводните хленчове към някаква мелодия, пълна с тракане на кастанети и лесни, леко приспивни цигулкови напеви, подходящи за тълпата колежани в приповдигнато настроение поради наближаващата ваканция, от която гъмжеше грилзалата в този зимен ден. Глория внимателно огледа помещението и предизвика леко раздразнение у Антъни с това, че по заобиколен начин го заведе до една маса за двама в отдалечения край на салона. Когато стигнаха до нея, тя отново се замисли. Дали да седне отляво, или пък отдясно? Красивите й очи и устни бяха много сериозни, когато направи избора си, и Антъни отново си помисли колко наивен беше всеки неин жест; тя смяташе, че всичко в живота й е предоставено, за да избира и разпределя, сякаш непрекъснато си избираше подаръци от някакъв неизчерпаем щанд.

Тя разсеяно загледа танцуващите и започна да ги коментира, когато една двойка се приближи до тях с въртене.

— Ето там онова хубаво момиче в синьо — и когато Антъни послушно погледна, — там! Не, зад вас — там!

— Да — съгласи се той безпомощно.

— Но вие не я видяхте.

— Предпочитам да гледам вас.

— Знам, но тя беше хубава. Като изключим това, че има едри глезени.

— Има ли?… Искам да кажа, наистина ли? — попита той с безразличие.

Едно момиче от двойка, танцуваща близо до тях, я поздрави.

— Здравей, Глория! О, Глория!

— Здравей!

— Коя беше? — попита той.

— Не знам. Все някоя. — Тя забеляза друго познато лице. — Здравей, Мюриъл! — След това се обърна към Антъни: — Това е Мюриъл Кейн. Мисля, че е привлекателна, въпреки че не особено.

Антъни се засмя с разбиране.

— „Привлекателна, въпреки че не особено“ — повтори той.

Тя се усмихна — веднага прояви интерес.

— Какво смешно има? — Тонът й беше патетично сериозен.

— Просто така.

— Искате ли да танцуваме?

— А вие?

— Може. Но по-добре да седим — реши тя.

— И да говорим за вас? Вие май обичате да говорите за себе си?

— Да. — Суетата й беше изобличена и тя се засмя.

— Представям си как автобиографията ви би могла да се превърне в класика.

— Дик казва, че нямам такава.

— Дик! — възкликна Антъни. — Какво знае той за вас?

— Нищо. Но казва, че биографията на една жена започва с първата целувка, която има значение, и свършва с раждането на последното дете.

— Сигурно го пише в книгите си.

— Той казва също, че жените, които не са били обичани, нямат биография — те имат история.

Антъни отново се засмя.

— Вие, разбира се, едва ли сте необичана!

— Да, прав сте.

— Тогава защо да нямате биография? Да не би никога да не сте получавали целувка, която има значение? — В момента, когато тези думи се отрониха от устните му, той дълбоко пое дъх, сякаш за да ги всмуче обратно. Това дете!

— Не знам какво разбирате под „да има значение“ — опита да се измъкне тя.

— Бих искал да ми кажете на колко години сте?

— На двадесет и две — каза тя, срещайки очите му със сериозния си поглед. — А на колко мислехте, че съм?

— Около осемнадесет.

— Трябва да започна да казвам, че съм на толкова. Не ми харесва да бъда на двадесет и две. Мразя го повече от всичко на света.

— Това, че сте на двадесет и две години?

— Не. Това, че остарявам и всичко останало. Това, че трябва да се омъжа.

— Никога ли не сте искали да се омъжите?

— Не искам да поемам отговорност и да имам много деца, за които трябва да се грижа.

Тя не се съмняваше, че всичко, което се изплъзваше от нейните устни, звучеше добре. Той изчака със затаен дъх следващата забележка, която би трябвало да продължи първата. Тя се усмихваше, без забава, но приятно, и след известно прекъсване половин дузина думи се изсипаха в пространството помежду им:

— Как бих искала малко желирани бонбони.

— Няма проблем! — Той кимна на минаващия наблизо сервитьор и го изпрати за поръчката.

— Нали нямате нищо против? Много обичам желирани бонбони. Всички ме вземат на подбив, защото аз винаги хапвам от тях — когато баща ми не е наоколо.

— Ни най-малко. Кои са тези деца? — попита внезапно той. — Всичките ли ги познавате?

— Защо… Не, но те са от… О, откъде ли не, струва ми се. Никога ли не идвате тук?

— Много рядко. Не си падам особено по „хубавички момичета“.

Това веднага привлече вниманието й. Тя обърна рязко гръб на танцуващите, отпусна се на стола си и попита:

— А какво правите със себе си?

Благодарение на коктейлите Антъни прие въпроса лесно. Той беше в настроение за разговори, освен това искаше да направи впечатление на момичето, чийто интерес като че ли беше мъчително неуловим — то спря за миг, за да се замисли за нещо случайно хрумнало му, и после се забърза към неочевидно очевидното. Той искаше да й се представи внезапно в необикновена и героична светлина. Искаше да я откъсне от това нехайство, което тя показваше към всичко, освен към себе си.

— Нищо не правя — започна той, осъзнавайки веднага, че на думите му вероятно липсва онази непринудена грациозност, за която копнееше. — Нищо не правя, тъй като няма нещо, което си струва да бъде направено.

— Е?

Тя не беше изненадана, нито заинтригувана и все пак определено го беше разбрала — ако това, което той бе казал, наистина си струваше да бъде разбрано.

— Не одобрявате ли мързеливите мъже?

Тя кимна.

— Може би, ако все пак са приятно мързеливи. Това възможно ли е за един американец?

— Защо не? — попита той объркан.

Но мислите й вече се бяха отклонили от темата и се рееха десет етажа по-нагоре.

— Баща ми е бесен — отбеляза тя безстрастно.

— Защо? Но аз искам да разбера защо един американец да не може да бъде приятно мързелив — думите му ставаха все по-убедителни, — това ме учудва. То… то… не разбирам защо хората мислят, че всеки млад мъж трябва да работи по десет часа дневно през двадесетте най-хубави години от живота си някаква скучна, безинтересна работа, която определено не е алтруистична.

Замълча. Тя го гледаше непроницаемо. Той очакваше или да се съгласи, или не, но тя не направи нищо.

— Никога ли не си създавате някаква преценка за нещата? — попита той с известно раздразнение.

Тя поклати глава, погледът й отново се върна към танцуващите и отвърна:

— Не знам. Не знам нищо за… това какво би трябвало да правите или какво би трябвало да правят хората.

Тя го обърка, прекъсна потока на мислите му. Необходимостта да се изрази никога не му се бе струвала едновременно тъй желана и тъй невъзможна.

— Е — оправда се той, — и аз не знам, но…

— Аз просто мисля за хората — продължи тя, — дали изглеждат както трябва и дали са на мястото си. Не съм против, ако не се занимават с нищо. Не виждам защо трябва да го правят; всъщност винаги се учудвам, когато някой прави нещо.

— Вие не искате ли да правите нещо?

— Искам да спя. — За миг той се стресна и обърка, като че ли го бе казала съвсем буквално.

— Да спите?

— Донякъде. Просто искам да се отдам на мързел, а всичка около мен да вършат разни неща, защото това ме кара да се чувствам удобно и в безопасност. Но искам и някои от тях да не правят абсолютно нищо, за да могат да бъдат приятни и да имам компания. Но никога не съм желала да променям хората или да се вълнувам от тях.

— Вие сте чудата малка детерминистка — засмя се Антъни. — Това е вашият свят, нали?

— Е — отвърна тя и бързо вдигна очи, — защо да не е? Поне докато съм… млада.

Кратката пауза преди последната дума накара Антъни да помисли, че тя искаше да каже „красива“. Несъмнено това беше имала предвид.

Очите й се озариха и той изчака тя да задълбочи темата. Със сигурност я беше предизвикал — и сега леко се наведе напред да улови думите й.

— Хайде да танцуваме! — беше единственото, което тя каза.

Възхищение

Зимният следобед в „Плаза“ беше първият от поредицата „срещи“ на Антъни с Глория в обърканите и изпълнени с възбуда дни преди Коледа. Тя неизменно беше заета. Доста време щеше да му отнеме да разбере кои точно пластове на обществения живот изпитваха необходимост от нея. Това като че ли не беше особено важно. Глория ходеше по разни полуоткрити за широката публика благотворителни танцови забави в големите хотели. Няколко пъти се срещаха на вечери в „Шери“, а веднъж, докато я чакаше да се облече, във връзка с навика на дъщеря си да „излиза“ мисис Гилбърт изреди удивителна празнична програма, която включваше половин дузина танцови забави, за които Антъни също бе получил покани.

На няколко пъти те си определяха срещи за обяд и за чай. За него това бяха забързани и до голяма степен неудовлетворителни мероприятия, тъй като тя винаги бе сънена и непостоянна, неспособна да се съсредоточи върху каквото и да било, нито да обърне внимание на думите му. Когато след два вяли обяда той я обвини, че му подхвърля останки от себе си, тя се изсмя и не се видяха в продължение на три дни. Това му донесе известно удовлетворение.

Една неделя следобед, малко преди Коледа, той се отби и я завари задрямала след някаква важна, но загадъчна разправия. С тон, който бе смесица от гняв и развеселеност, тя го информира, че е изхвърлила някакъв мъж от апартамента си — което предизвика яростни мисли у Антъни — и че същият този мъж щял да дава вечерта малък прием в нейна чест, но тя, разбира се, нямало да отиде. И Антъни я заведе на вечеря.

— Хайде да отидем някъде! — предложи тя, докато слизаха с асансьора. — Гледа ми се някакво представление, а на теб?

От информацията на хотела се разбра, че в тази неделна вечер има само два „концерта“.

— Все едно и също — оплака се тя с нещастен вид. — Едни и същи стари евреи комедианти. О, хайде да отидем някъде!

За да прикрие усещането си за вина, че не е организирал някакво занимание, което би й харесало, Антъни изведнъж се оживи.

— Ще отидем в едно добро кабаре.

— Знам всички в града.

— Е, ще открием някое ново.

Настроението й беше окаяно, това бе очевидно. Сивите й очи сега наистина бяха като от гранит. Когато не говореше, тя се взираше право пред себе си, сякаш фиксираше някаква неприятна абстрактна точка в пространството.

— Е, да вървим тогава.

Той последва до таксито момичето, което излъчваше грация дори и през кожената си наметка, и с вид на човек, който има точно определено място наум, поръча на шофьора да кара към Бродуей, а после да завие на юг. Направи няколко несръчни опита да подхване разговор, но тя като че бе нахлузила непроницаема броня от мълчание и му отвръщаше с изречения, мрачни почти като тъмнината в таксито, така че той се отказа и изпадна в настроение, подобно на нейното.

Десетина пресечки по-надолу по Бродуей погледът на Антъни бе привлечен от голяма и непозната светлинна реклама, върху която имаше искрящ жълт надпис „Маратон“, украсен с електрически листа и цветя, които ту гаснеха, ту се появяваха върху влажната блестяща улица. Той надникна, почука по прозореца на таксито и след миг получи информация от чернокожия портиер:

— Да, това е кабаре. Хубаво кабаре. Най-доброто представление в града!

— Ще го видим ли?

С въздишка Глория хвърли цигарата си през отворената врата и се приготви да слезе. Те минаха под яркия надпис, под широкия портал на входа и един асансьор със застоял въздух ги качи до това все още невъзпято място на удоволствията.

Веселата естествена среда на много богатите и много бедните, много смелите и много престъпните, да не говорим за широко популярните напоследък бохеми, е добре известна сред изпълнените с благоговение гимназистки от Огъста, Джорджия и Редуинг, щата Минесота, предимно от описанията и пленителния размах на неделните театрални притурки, видени през широко отворените и ужасени очи на мистър Рупърт Хюз и други хроникьори на лудия ритъм на Америка. Но екскурзиите из Харлем и Бродуей злобата на тъпанарите и пируванията на достопочтените са въпрос на някакво тайнствено познание от страна на самите участници.

Бакшиш — и ето ги в споменатото вече място, събрало в събота и неделя вечер низшите по морал класи — малцината обезпокоявани хора, които комиксите обикновено представят като „консуматорите“ или „обществеността“. Те са сигурни, че мястото има поне три достойнства: то е евтино; имитира с някакъв подправен копнеж бляскавите антики на големите кафенета в театралния район; и — което е най-важно — то е място, където може да се „намери хубаво момиче“. Това, разбира се, означава, че всеки е станал еднакво безопасен, боязлив и безинтересен поради липсата на пари и въображение.

Тук в неделя вечер се събират лековерни, сантиментални, ниско платени, отрудени хора с прозаични професии: счетоводители, продавачи на билети, офис мениджъри и най-вече чиновници — чиновници по влаковете, в пощите, в бакалиите, на борсата, в банките. Придружават ги техните кискащи се, ръкомахащи, надути и преструващи се съпруги, с които дебелеят заедно, раждат им прекалено много деца и се носят безпомощни и недоволни в безцветното море на скуката и разбитите надежди.

Тези евтини кабарета са наречени на колите „Пулман“. „Маратон“! Те не приличат по нищо на пикантните парижки кафенета! Там тези хрисими джентълмени водят „хубавите жени“, чиито изгладнели фантазии искат единствено да повярват, че обстановката е сравнително весела и жизнерадостна, дори леко неморална. Такъв, е животът! Кого го е грижа за утрешния ден?

Изоставени хора!

Антъни и Глория седнаха и се огледаха. На съседната маса една компания от четирима души беше на път да се обедини с друга компания от трима, двама мъже и едно момиче, които очевидно бяха позакъснели — а маниерите на момичето можеха да послужат за изследване на националната социология. Тя се запознаваше с нови мъже — и отчаяно се преструваше. Преструваше се с жестове и думи, и с едва доловимите потрепвания на клепачите си, че принадлежи към класа малко по-висша от прослойката, с която сега трябваше да общува, че допреди малко е била и скоро пак ще диша по-разреден въздух на по-високо. Тя бе почти болезнено изтънчена — носеше миналогодишната си шапка, обсипана с теменужки, не по-малко изпълнени с копнеж, претенциозни и осезаемо изкуствени от самата нея.

Очаровани, Антъни и Глория наблюдаваха как момичето седна и разпръсна около себе си впечатлението, че присъствието му е само проява на снизхождение. За мен, казваха очите му, е изключително благотворително начинание да бъда обгръщана с подценяващ смях и полуизвинения.

А останалите жени търпеливо създаваха впечатлението, че макар да са сред тълпата, не са част от нея. Те не бяха свикнали с подобни места. Бяха се отбили тук, защото им бе на път и беше на удобно място — всяка групичка в ресторанта създаваше усилено това впечатление… кой знае? Всички те непрекъснато сменяха принадлежността си към дадена класа — жените често се омъжваха над възможностите си, мъжете неочаквано налитаха на някоя великолепна възможност — една достатъчно нелепа рекламна схема, подобна на божествена фунийка сладолед. Междувременно те се срещаха тук, за да хапнат, затваряйки очи за мизерията, изразяваща се в рядката смяна на покривките, в посредствеността на кабаретните танцьорки и най-вече в безгрижието и фамилиарниченето на сервитьорите. Човек можеше да бъде напълно сигурен, че тези сервитьори изобщо не бяха впечатлени от своите покровители. Дори би могло да се очаква, че скоро ще седнат на масите…

— Неприятно ли ти е? — попита Антъни.

Лицето на Глория се просветли и за пръв път тази вечер тя се усмихна.

— Обожавам го — каза тя искрено.

Невъзможно беше да не й повярва човек. Сивите й очи блуждаеха наоколо, сънено, безцелно или бдително, спираха се върху някоя групичка, минаваха към следващата с неприкрито забавление. Антъни оцени достойнствата на профила й, чудесната и жива изразителност на устните й, неподправените очертания на лицето й, както и формата и маниерите, които я отличаваха, подобно на рядко цвете сред купчина евтини растения. Когато бе щастлива, от очите й извираше великолепна чувствителност, която го задавяше, изопваше нервите му и изпълваше гърлото му с дрезгав и трептящ емоционален глас. В залата настъпи тишина. Безгрижните цигулки и саксофони, пискливото и дразнещо хленчене на някакво дете, гласът на момичето с шапката с теменужки на съседната маса — всичко това се отдалечи, избледня и падна, подобно на сенчести отблясъци върху лъскавия под. Струваше му се, че бяха само двамата — сами и безкрайно отдалечени, мълчаливи. Свежестта на бузите й бе като ефирно отражение, спомен за някаква земя на деликатни и неоткрити сенки; ръката й проблясваше върху нечистата покривка също като раковина от някакво далечно и дивно девствено море…

После илюзията внезапно бе разбита, подобно на гнездо, изградено от тънки нишки. Залата отново го обгърна с гласовете, лицата, движението. Ярките светлини над тях придобиха реалност, станаха необикновено големи. Дъхът им отново се възвърна, хората около тях започнаха да дишат, той забеляза издигането и спускането на гръдта им, вечната и безсмислена игра и подхвърлянето на думи и фрази. Всичко това изопна сетивата му и той почувства потиснатостта на живота. После гласът й достигна до него, хладен като видението, от което се бе измъкнал.

— Моето място е тук — промълви тя, — аз съм като тези хора.

За момента изглеждаше като че ли някакъв язвителен и ненужен парадокс бе запратен към него откъм недостижимото разстояние, на което тя се бе отдалечила. Глория бе изпаднала в още по-голяма омая — погледът й се бе заковал върху един семитски цигулар, който поклащаше рамене в ритъма на най-модния фокстрот за тази година:

Нещо… долита,

ринг-а-тинг-а-линг-а-линг,

право в твоите уши…

Тя отново заговори от дълбините на собствената си всеобхватна илюзия. Това го учуди. Беше като сквернословие, изречено от устата на дете.

— Аз съм като тях — като фенерите, драпираната хартия и музиката на този оркестър.

— Ти си една малка глупачка! — настоя той упорито.

Тя поклати русата си глава.

— Не, не съм. Аз съм като тях… Трябва да го разбереш… Ти не ме познаваш. — Поколеба се за миг, после погледът й се върна и спря рязко на неговия, сякаш изненадан от това, че го вижда. — Аз нося в себе си жилка от онова, което ти би нарекъл евтиния. Не знам откъде съм я взела, но това е… о, разни неща, като ярки цветове и крещяща простащина. Моето място е тук. Тези хора биха могли да ме оценят и да ме приемат такава, каквато съм, а тези мъже биха могли да се влюбят в мен, да ми се възхищават, докато умните мъже, с които се запознавам, просто ще ме анализират и ще ми казват, че съм еди-каква си поради тази или онази причина.

За миг Антъни изпита яростно желание да я рисува, да я запечата такава, каквато беше сега, сякаш след всяка неумолима секунда нея вече можеше и да я няма.

— За какво мислеше? — попита тя.

— За това, че не съм реалист — каза той, а после: — Не, само романтикът може да задържи нещата, които си струва да бъдат запазени.

От дълбините на изтънчеността на Антъни се оформи усещането, не атавистично или неясно, а всъщност дори не и физическо, усещане, формирано в резултат на ухажванията на много поколения умове, че докато тя говореше и въртеше очи, и обръщаше прекрасната си глава, го вълнуваше така, както никога досега не се бе вълнувал. Обвивката, обгърнала душата й, бе придобила значимост, това бе всичко. Тя беше слънцето, лъчисто, голямо, то събираше светлина в себе си и я задържаше, после след цяла вечност я изливаше под формата на поглед, полуфраза към онази част от него, която величаеше красотата и подхранваше илюзиите.

[1] Организация на Демократическата партия в Ню Йорк. — Б.пр. ↑

[2] Въвеждане в обществото. — Б.пр. ↑

[3] Топло питие от алкохол, мляко и яйце. — Б.пр. ↑

[4] Хърбърт Джордж Уелс (1866–1946) — английски писател. — Б.пр. ↑

[5] Едмънд Спенсър (1552–1599) — английски писател от епохата на Ренесанса. — Б.пр. ↑

[6] От филистимлянин (библ.) — човек с ограничен кръгозор, еснафски обноски, изостанали възгледи и лицемерно поведение. — Б.пр. ↑

[7] Пътеводител, кръстен на първия му автор. — Б.пр. ↑

[8] Самюъл Бътлър (1835–1902) — английски есеист и критик. — Б.пр. ↑

[9] Анри Бергсон (1859–1941) — френски философ. — Б.пр. ↑

[10] Вид обработена кожа, използвана обикновено за подвързия. — Б.пр. ↑

[11] Шарл Морис дьо Талейран (1754–1838) — френски политик и дипломат. — Б.пр. ↑

[12] Сър Франсис Бейкън (1561–1626) — английски философ. — Б.пр. ↑

[13] Стилистична фигура, при която една или няколко сходни съгласни се повтарят неколкократно в близко разположени думи. — Б.пр. ↑

[14] Скъпоценен камък, бижу, скъпа вещ, съкровище (англ.). — Б.пр. ↑

[15] Вид ръкоделие, пришиване на отделни парчета плат едно за друго (англ.). — Б.пр. ↑

[16] Най-дълголетният земен жител преди Потопа (969 години). — Б.пр. ↑

[17] Зала в ресторант, в която месото се приготвя пред клиентите. — Б.пр. ↑

III. Познавачът на целувките

Още от студентските си години, когато беше редактор на „Харвард Кримсън“, Ричард Керъмъл изпитваше желание да пише. Но с течение на времето той бе възприел лелеяната илюзия, че някои хора са предопределени да „служат“ и навлизайки в живота, трябва да изпълнят някаква неясна и пълна с копнеж мисия, която ще им донесе или вечна награда, или поне личното удовлетворение, че са се стремили да направят колкото се може повече добрини на колкото се може повече хора.

Този дух от доста време витаеше из колежите на Америка. Като правило той завладяваше някъде в годините на съзряването и се подхранваше от впечатлителността на първия клас в колежа, а понякога още в началното училище. Преуспяващи апостоли, известни със своята емоционалност, обикаляха университетите, плашеха кротките овчици и притъпяваха нарастването на интереса и интелектуалното им любопитство, което всъщност беше целта на всяко образование. По този начин успяваха да създадат една загадъчна смес от убеденост и грях, като непрестанно се връщаха към престъпленията на детството и към вечната заплаха от „жените“. На тези проповеди ходеха лошите младежи, които се ободряваха и шегуваха, както и боязливите, и всички поглъщаха вкусните хапки, които биха били безвредни, ако се даваха на фермерските жени или на набожните дрогеристи, но бяха доста опасно лекарство за тези „бъдещи водачи на хората“.

Октоподът беше достатъчно силен, за да обвие грешните си пипала около Ричард Керъмъл. В годината след завършването си той го отведе в бедняшките квартали на Ню Йорк, където се разправяше с ожесточени италианци в качеството си на секретар на Организацията за подпомагане на чуждестранни младежи. Там той работи повече от година, преди еднообразието да започне да го измъчва. Чужденците пристигаха безспир — италианци, поляци, скандинавци, чехи, арменци, — с едни и същи недостатъци, с едни и същи невероятно грозни физиономии и една и съща миризма, въпреки че според него с течение на времето те ставаха все повече и по-различни. Изводите му за ползата от обслужването бяха неясни, но що се отнася до неговата връзка с тях, те бяха резки и решителни. Всеки приятелски настроен младеж, чиито мисли бяха заети с последния кръстоносен поход, би могъл да извърши това, което той направи с останките от Европа — и неговото време за писане бе дошло.

Той живееше в едно младежко общежитие в центъра на града, но когато се отказа да се занимава с всичко на този свят, се премести в по-краен квартал и започна работа като репортер на „Сън“. Там се задържа около година, като през това време пишеше и на други места, с малък успех, а после, един ден, една нещастна случайност безжалостно сложи край на неговата вестникарска кариера. През един февруарски следобед той трябваше да отразява военен парад на представителния взвод. Вместо това, предвид очертаващия се снеговалеж, той предпочете да подремне пред камината, а когато се събуди, написа една безобидна колонка за приглушеното тропане на конските копита по снега… Това бе и материалът, който предаде. На следващата сутрин сигналният брой на вестника бе занесен на редактора с резолюция: „Уволнете човека, който е написал това“. Оказа се, че поради очаквания снеговалеж Парадният ескадрон е отложил изявата си за друг ден.

Седмица по-късно той започна „Демоничният любовник“…

През януари, в първия понеделник от годината, носът на Ричард Керъмъл бе непрестанно син, язвително син, смътно напомнящ за пламъците на огъня, в който се пържеше грешникът. Книгата му бе към края си и колкото повече я завършваше, толкова по-големи ставаха изискванията му към нея. Те го поглъщаха, завладяваха го, докато накрая попадна изтощен и опитомен в сянката й. Изливаше надеждите, гордостта и колебанията си не само пред Антъни и Моури, но и пред всеки, който се съгласеше да го слуша. Обаждаше се на учтиви, но смутени издатели, обсъждаше я със седящите на неговата маса посетители на Харвард Клъб. Антъни дори твърдеше, че една неделна вечер го е заварил да обсъжда разместването на Втора глава с някаква разпоредителка в театър насред мразовитата и страховита станция на метрото в Харлем. А последната му довереница бе мисис Гилбърт, която седеше до късно с него и се раздвояваше между билфизма и литературата, сякаш бе подложена на кръстосан огън.

— Шекспир е бил билфист — увери го тя с усмивка. — О, да! Той е бил билфист. Доказано е.

На което Дик отвръщаше с празен поглед.

— Ако си чел „Хамлет“, не може да не го разбереш.

— Добре, но той… той е живял в по-лековерно време… в по-религиозно време.

Но тя не се предаваше:

— О, да, но нали разбираш, билфизмът не е религия. Това е науката за всички религии.

Тя му се усмихна предизвикателно. Това беше bon mot[1] на вярата й. Имаше нещо в подредбата на думите, което тъй безгранично обхващаше ума й, че изразяването ставаше по-важно от задължението да определи смисъла. По всяка вероятност тя би възприела всяка идея, облечена в тази бляскава формула — което вероятно не беше дори формула; това беше reductio ad absurdum[2] на всякакви формули.

Най-после, но пък и величествено, дойде ред на Дик:

— Чухте ли за новото движение в поезията. Не сте? Е, в общи линии мнозина млади поети разчупват старите форми и се стремят към нещо по-добро. Това, което исках да кажа, е, че моята книга ще положи началото на ново направление в прозата, нещо като Ренесанс.

— Сигурна съм, че ще бъде така — отвърна мисис Гилбърт. — Сигурна съм, че ще бъде така. Миналия вторник ходих при Джуди Мартин, хиромантката, нали я знаеш, всички са луди по нея. Казах й, че племенникът ми твори, и тя ме увери, че ще се радвам да чуя за необикновения му успех. А тя никога не те е виждала и не знае нищо за теб — дори не знае името ти.

След като издаде подобаващи звуци, с които да изрази удивлението си от това невероятно явление, Дик пропусна темата покрай себе си, като че някакъв регулировчик махна с ръка и, така да се каже, даде път на потока на собствените си мисли.

— Изцяло съм погълнат, лельо Катрин — увери я той. — Наистина е така. Всичките ми приятели се шегуват с мен.

— О, аз разбирам хумора във всичко това и не ме е грижа. Мисля, че човек трябва да може да понася шегите. Но в мен има някаква убеденост — заключи той мрачно.

— Ти си древна душа, винаги съм го казвала.

— Може би е така.

Дик бе достигнал стадия, в който вече не се бореше, а се предаваше. „Сигурно все пак съм древна душа“, мислеше си той. Навярно бе толкова стар, че вече беше съвсем разложен. Повтарянето на фразата обаче все пак го смути и накара неприятни тръпки да плъзнат по гърба му. Той смени темата:

— Къде е забележителната ми братовчедка Глория?

— Подвизава се някъде, с някого.

Дик замълча и се замисли, после понечи да се усмихне, но всъщност лицето му се изкриви в ужасна намръщена гримаса и той изтърси:

— Мисля, че приятелят ми Антъни Печ е влюбен в нея.

Мисис Гилбърт се сепна, след миг засия и издиша своето „Наистина ли?“ със съзаклятническия тон на детектив.

— Така мисля — отвърна Дик сериозно. — Тя е първото момиче, с което го виждам толкова продължително.

— Е, разбира се — каза мисис Гилбърт с премерена небрежност, — Глория не споделя с мен. Много е потайна. Между нас казано — наведе се предпазливо напред, очевидно убедена, че единствено Небето и племенникът й трябва да чуят изповедта й, — между нас да си остане, но бих искала тя да се задоми.

Дик стана и нервно закрачи из стаята — дребен, жизнен, възпълничък младеж, с ръце неестествено пъхнати в издутите му джобове.

— Напомням ви, не твърдя, че съм прав — увери той дамата, която дотолкова се вписваше в хотелската обстановка, сякаш бе гравюра върху стената. — И не съм казал нищо, което Глория трябва да знае. Но мисля, че Лудия Антъни проявява интерес — и то огромен. Той не спира да говори за нея. У всеки друг това би било лош знак.

— Глория е много млада душа — започна ентусиазирано мисис Гилбърт, но племенникът й побърза да я прекъсне:

— Глория би била една млада глупачка, ако не се омъжи за него. — Той спря и я погледна, лицето му наподобяваше бойна карта с линии и падини, изцедено и напрегнато в израз на безкрайно усилие да премахне каквато и да било следа от подозрение в думите му. — Глория е дива, лельо Катрин. Тя е неконтролируема. Не знам как е успяла да го постигне, но в последно време се е обградила с най-невероятни приятели. И това като че ли не я притеснява. А мъжете, с които се движи из Ню Йорк, са… — той поспря, за да си поеме дъх.

— Да, да, да — намеси се мисис Гилбърт, правейки отчаян опит да прикрие огромния интерес, с който слушаше.

— Е — продължи Ричард Керъмъл тежко, — това е положението. Искам да кажа, че мъжете, с които тя излизаше, и хората, с които се срещаше, бяха от класа. А сега не е така.

Мисис Гилбърт премигна много бързо — гръдта й потрепна, изпълни се с въздух, задържа се така за момент, после го издиша, при което се изля потоп от думи.

Знаела, почти изплака тя, шепнейки; о, да, майките виждали тези неща. Но какво можела да направи? Той познавал Глория. Достатъчно добре я познавал, за да знае колко е безнадеждно човек да опитва да се справи с нея. Глория била безкрайно разглезена — и то по доста своеобразен начин. Тя самата я кърмила до тригодишната й възраст, когато вероятно спокойно би могла да гризе вафли. Възможно е — човек никога не знаел — тъкмо това да бе придало здравина и твърдост на цялата й личност. А след това, откакто навършила дванадесет години, около нея винаги имало толкова момчета — о, такъв рояк, че й било трудно да се движи. На шестнадесет години започнала да ходи по танци в подготвителните класове, а после и в колежите. И навсякъде, където отидела, все момчета, момчета, момчета. Отначало, о, докато навършила осемнадесет години, имало толкова много, та изглеждало, че тя никога не се вижда с някое момче повече, отколкото с останалите, но после сякаш започнала да ги подбира.

Тя знаела, че Глория имала поредица от любовни връзки, които продължили около три години, а може би и дузина наведнъж. Някои момчета били ученици в колеж, други — току-що завършили; общо взето, тези истории продължавали по няколко месеца всяка, като между тях имало някои по-незначителни залитания. Веднъж или два пъти това продължило повече и майка й се надявала, че тя ще се сгоди, но винаги се появявал някой друг… някой нов…

Мъжете? О, тя буквално ги съсипвала! Един-единствен бе успял да запази някакво достойнство, но той бил същинско дете, младият Картър Кърби от Канзас Сити, който в крайна сметка се оказал тъй измамен, че един следобед просто отплувал с наранената си суета и на следващия ден заминал за Европа с баща си. Останалите били злочести. Те като че ли никога не успявали да разберат кога са й омръзнали, а Глория рядко била преднамерено нелюбезна. Те продължавали да звънят, да й пишат писма, да опитват да я видят, правели дълги пътувания след нея из страната. Някои дори се изповядвали на мисис Гилбърт, увещавайки я с изпълнени със сълзи очи, че никога нямало да могат да се съвземат след Глория… въпреки че оттогава насам поне двама от тях се били оженили. Но Глория като че ли оставяла трупове след себе си — до ден-днешен мистър Карстеърс се обаждал веднъж седмично и й изпращал цветя, а тя дори вече не си правела труда да ги връща.

Няколко пъти, поне два, според мисис Гилбърт, се било стигало до годеж в тесен кръг — с Тюдор Бърд и онзи Холкоум от Пасадена. Тя била сигурна в това, тъй като — без да навлиза в подробности — бе влизала неочаквано и заварвала Глория да се държи, е, нали разбирал, като доста сгодена. Тя, разбира се, не била говорила с дъщеря си за това. Все пак у нея имало известна деликатност, пък и освен това всеки път се надявала, че до няколко седмици ще чуе новината. Но новина така и не се появявала. Вместо това се появявал нов мъж.

Какви сцени! Млади мъже се разхождали напред-назад из библиотеката, досущ като тигри в клетка! Млади мъже, които разменяли гневни погледи в коридора, докато едни влизат, а други си тръгват! Млади мъже, които звънели по телефона и на които им било затваряно! Млади мъже, които представлявали заплаха за Южна Америка!… Млади мъже, пишещи най-трогателни писма! (Тя не даде някакви пояснения в тази насока, но Дик беше сигурен, че очите на мисис Гилбърт бяха виждали някои от тези писма.)

… И Глория, между сълзи и смях, тъга, радост, разлюбена и влюбена, нещастна, изнервена, спокойна, сред купчина подаръци, които трябвало да връща, снимки в рамки, които трябвало да сменя, горещи вани и всичко отначало — със следващия.

Това състояние на нещата продължавало, дори придобивало вкус на постоянство. Нищо не наранявало Глория, нито пък я вълнувало. И тогава един ден, като гръм от ясно небе, тя съобщила на майка си, че учениците я отегчавали. Повече в никакъв случай нямало да ходи на танци в колежите.

Така започнала промяната — не толкова в навиците й, тъй като тя продължавала да танцува и да има както винаги много „срещи“ — но това били срещи от различен характер. Преди било въпрос на гордост, на собственото й тщеславие. По всяка вероятност тя била най-известната и най-търсената красавица в страната. Глория Гилбърт от Канзас Сити! И тя жестоко се подхранвала от тази слава — наслаждавала се на тълпите около себе си, на начина, по който най-желаните мъже я ухажвали; наслаждавала се на жестоката ревност от страна на останалите момичета; наслаждавала се на невероятните, дори можело да се каже скандални и, за радост на майка й, абсолютно безпочвени слухове за себе си — например, че една нощ е влязла в плувния басейн на Йейл по вечерна рокля от шифон.

И възхищавайки се на всичко това със суета, която по-скоро подобавала на мъж — сякаш била изградила шеметна и бляскава кариера, — внезапно започнала да изпитва естетическа наслада от себе си. Оттеглила се. Тя, която бе стояла в центъра на безброй забави, която със замах била опустошила множество бални зали под нежните погледи на хиляди очи, като че ли вече не се вълнувала от това. Тези, които сега се влюбвали в нея, били отпращани набързо и почти ядовито. Била обхваната от апатия и се движела с най-безличните мъже. Непрекъснато отменяла ангажиментите си, но не както в миналото поради непоколебимата си увереност, че тя е идеална и мъжът, когото е наранила, ще се държи като домашно животно — а от безразличие, без каквото и да било презрение или гордост. Тя вече не превземала мъжете с ярост — прозявала се в тяхно присъствие. Като че ли — колкото и да било странно — на майка й й се струвало, че тя изстива.

Ричард Керъмъл слушаше. Отначало той стоеше, но тъй като разказът се задълбочи — тук бе предаден едва наполовина, а лелята наблегна върху всички странични ефекти на младостта върху душата на Глория и собствените си терзания, — той притегли един стол и продължи да я слуша внимателно, докато тя се носеше, между сълзи и печална безпомощност, по дългата житейска история на Глория. Когато стигна до случката от миналата година, в която се разправяше за разпръснати из цял Ню Йорк фасове, на които пишело „Миднайт Фролик“ и „Джъстийн Джонсън Литъл Клъб“, той бавно започна да кима, а после по-бързо и по-бързо, докато към края на разказа й главата му се тресеше, подобно на навита на пружина кукла, като по този начин изразяваше… почти всичко.

В известен смисъл миналото на Глория за него беше стара история. Той го бе проследил с очите на журналист, тъй като някой ден щеше да напише книга за нея. Но интересите му, поне в настоящия момент, бяха интересите на семейството. Той искаше да знае по-конкретно кой бе този Джоузеф Блокман, с когото я бе виждал няколко пъти. А и онези две момичета, с които тя бе непрекъснато, „тази“ Рейчъл Джерил и „тази“ мис Кейн — определено мис Кейн не бе от типа момичета, които човек би свързал с Глория!

Но моментът бе отминал. Мисис Гилбърт се бе изкачила към масивната част на своето изложение и се канеше да се спусне бързо надолу по ски пистата или да се строполи. Очите й бяха като синьо небе, гледано през две кръгли червени стъкла. Плътта около устните й трепереше.

И в този момент вратата се отвори и в стаята влязоха Глория и споменатите по-горе две млади дами.

Две млади дами

— Е!

— Как сте, мисис Гилбърт!

Мис Кейн и мис Джерил бяха представени на мистър Ричард Керъмъл.

— Това е Дик. — Смях.

— Толкова съм слушала за вас — каза мис Кейн между едно изкискване и писък.

— Здравейте — каза мис Джерил свенливо.

Ричард Керъмъл се опита да се раздвижи, като че ли за да накара фигурата си да изглежда по-добре. Той се разкъсваше между вродената си сърдечност и факта, че смяташе тези момичета за прекалено обикновени — и неизискани.

Глория бе изчезнала в спалнята.

— Заповядайте, седнете — покани ги мисис Гилбърт, която до този момент вече бе заприличала на себе си. — Свалете палтата си.

Дик се безпокоеше от някоя нейна забележка за възрастта на душата му, но забрави угризенията си в стремежа си да направи пълен и съзнателен анализ на двете млади дами от позициите на романист.

Мюриъл Кейн произхождаше от издигащо се в обществото семейство от Ийст Ориндж. Тя бе по-скоро ниска, отколкото дребна, и показваше дръзко колебание между закръглеността и дебелината. Косата й бе черна и изрядно подредена. Това, наред с хубавите й, леко кравешки очи и възчервените й устни, я доближаваше до известната киноактриса Теда Бара. Хората непрекъснато й казваха, че е „вамп“, и тя им вярваше. Тайно се надяваше, че те се страхуват от нея, и при всякакви обстоятелства правеше и невъзможното да създава впечатление за опасност. Един мъж с въображение би успял да забележи червеното знаме, което тя непрекъснато носеше, развявайки го устремено, умолително — и, уви, с малко очевидна полза. Освен това тя беше и напълно в крак с времето: знаеше всички най-нови песни и когато на грамофона се въртеше някоя от тях, ставаше и започваше да поклаща рамене напред и назад и да щрака с пръсти. Ако нямаше музика, сама си тананикаше.

Разговорите й също бяха в крак с времето. „Не ме е грижа — казваше тя, — ако се разтревожа, ще си разваля фигурата“, и още: „Не мога да удържа краката си, когато чуя тази мелодия. О, скъпи!“

Ноктите й бяха твърде дълги и изпилени, боядисани в един неестествен и като че трескав розов цвят. Дрехите й бяха прекалено прилепнали, прекалено модни, очебийни, погледът й беше твърде дяволит, а усмивката й — твърде престорено свенлива. Изобщо от главата до петите тя бе толкова преувеличена, че беше достойна за съжаление.

Другото момиче очевидно бе по-чувствителна душа. Тя бе една изискано облечена еврейка с тъмна коса и приятен млечен тен. Изглеждаше свенлива и загадъчна и тези две качества подчертаваха доста деликатния чар, който витаеше около нея. Семейството й бяха „епископалисти“[3], имаха три малки магазина за козметика на Пето Авеню и живееха във величествен апартамент на Ривърсайд Драйв. След няколко мига на Дик започна да му се струва, че тя се опитва да подражава на Глория, и се зачуди защо другите винаги избират да имитират неподражаеми хора.

— Прекарахме лудо! — възкликна ентусиазирано Мюриъл. — Зад нас в автобуса имаше една побъркана. Направо бе откачена! Непрекъснато говореше на себе си как искала да направи еди-какво си на еди-кого си. Бях направо потресена, а Глория просто не искаше да слезе.

Мисис Гилбърт отвори уста, очевидно впечатлена от чутото.

— Наистина ли?

— О, тя беше луда. Но, слава богу, не ни направи нищо. Гадост! Страхотия! Мъжът, който седеше срещу нас, каза, че лицето й било подходящо за нощна сестра в приют за слепи, и ние изквичахме от възторг, а мъжът ни погна.

В този момент откъм спалнята се появи Глория и всички погледи едновременно се насочиха към нея. Двете момичета се превърнаха в сенчест и почти незабележим фон.

— Говорехме за теб — каза Дик бързо, — майка ти и аз.

— Е? — отвърна Глория.

Последва пауза. После Мюриъл се обърна към Дик:

— Вие сте известен писател, нали?

— Писател съм — призна той свенливо.

— Винаги съм казвала — продължи сериозно Мюриъл, — че ако имах време да записвам преживяванията си, би излязла чудесна книга.

Рейчъл се изкиска съчувствено, а Ричард Керъмъл се поклони почти протоколно. Мюриъл продължи:

— Но не разбирам как можете да седнете и да го правите. А пък поезията! Господи, не мога да римувам дори два реда. Е, защо ли се тревожа!

Ричард Керъмъл едва се въздържа да не избухне в смях. Глория дъвчеше желиран бонбон и се взираше унесено през прозореца. Мис Гилбърт се изкашля.

— Но нали разбирате — каза тя като увод на предстоящото си изложение, — вие не сте древна душа като Ричард.

Древната душа въздъхна облекчено — най-после и това бе изречено.

После, сякаш бе обмисляла нещо от пет минути насам, Глория внезапно се обади:

— Ще поканя гости.

— О, ще мога ли да дойда? — изписка Мюриъл със закачлива дързост.

— На вечеря. Седем души: ние с Мюриъл и Рейчъл, ти, Дик, Антъни, онзи младеж Ноубъл — харесвам го — и Блокман.

Мюриъл и Рейчъл почти замъркаха от екстаз и ентусиазъм. Мисис Гилбърт премигна и лицето й се озари. С привидно нехайство Дик попита:

— Кой е този Блокман, Глория?

Долавяйки известна враждебност, Глория се обърна към него.

— Джоузеф Блокман? Той е човек от киното. Вицепрезидент на „Филмс пар екселанс“. Двамата с татко имат общ бизнес.

— О!

— Е, ще дойдете ли?

Всички щяха да дойдат. Определиха ден от седмицата. Дик стана, взе шапката, палтото и шала си и се усмихна на всички.

— Довиждане — помаха Мюриъл весело, — обадете ми се някой път.

Ричард Керъмъл се изчерви заради нея.

Злощастният край на Рицаря О’Кийф

Беше понеделник и Антъни заведе Джералдин Бърк на обяд в „Бо’з ар“. След това се качиха в неговия апартамент и той докара масичката на колелца, която съхраняваше запасите му от ликьор, отбран вермут, джин и абсент, използвани за стимул.

Той се забавляваше с Джералдин Бърк, портиерка у Кейт, от няколко месеца насам. Тя искаше твърде малко и той я харесваше, особено след като предното лято бе имал жалка авантюра с една дебютантка и беше установил, че след пет-шест целувки от него се очакваше да направи предложение, а това го отказа да си има работа с момичета от своята класа. Единственото, което си позволяваше, бе да гледа с критично око на техните недостатъци: някои физически несъвършенства или липса на изтънченост. Но към момиче, което беше портиерка у Кейт, той имаше различен подход. Човек би могъл да толерира у един прислужник недостатъци, които биха били непростими дори и за случаен познат от неговото социално ниво. Джералдин, свита в долния край на канапето, го гледаше с присвитите си и леко полегати очи.

— Ти май пиеш непрекъснато, а? — попита тя неочаквано.

— Защо? Е, може и така да е — отвърна Антъни с известно учудване. — Ти не правиш ли така?

— Не. Понякога ходя на забави — нали знаеш, веднъж в седмицата, но и там пия само по две-три питиета. А ти и твоите приятели пиете непрекъснато. Така ще си съсипеш здравето.

Антъни се почувства леко засегнат.

— Колко любезно от твоя страна, че си се загрижила за мен.

— Да, така е.

— Не пия чак толкова — заяви той. — Миналия месец не съм сложил капка в устата си в продължение на три седмици. А и се отрязвам само веднъж седмично.

— Но ти пиеш по нещо всеки ден, а си само на двайсет и пет. Нямаш ли някакви амбиции? Помисли си какво ще стане с теб на четиридесет?

— Тайно се надявам да не доживея до толкова.

Тя цъкна с език.

— Ти си лууд! — каза тя, докато той си разбъркваше още един коктейл — да не би да си някакъв роднина на Адам Печ?

— Да, той ми е дядо.

— Наистина ли? — Тя се развълнува необичайно много.

— Абсолютно.

— Странно. Дядо ми работеше при него.

— Чудато старче е той.

— Добър ли е? — попита тя.

— Е, в личния си живот рядко е безпричинно отвратителен.

— Разкажи за него.

— Ами — замисли се Антъни — съвсем е повехнал и има остатъци от някаква сивкава коса, която винаги изглежда, като че през нея току-що е преминал порив на вятъра. А освен това е много морален.

— Той е направил доста добрини — каза Джералдин с крайно сериозно изражение.

— Глупости! — присмя се Антъни. — Той е едно набожно магаре… с пилешки мозък.

Съзнанието й се отклони от тази тема и прелитна на друго място.

— Защо не живееш с него?

— А защо да не живея в дома на някой методистки енорийски свещеник?

— Ти си лууд!

И тя отново цъкна с език в израз на неодобрение. Антъни си помисли колко високо добродетелна бе тази малка бездомница — и колко напълно нравствена щеше да бъде, след като неизбежната вълна я пометеше и отмиеше от пясъците на почтеността.

— Мразиш ли го?

— Не знам. Никога не съм го харесвал. Човек никога не харесва хората, които му помагат.

— А той мрази ли те?

— Скъпа ми Джералдин — опита се да протестира Антъни, като същевременно се намръщи, — защо не си сипеш още един коктейл. Аз го дразня. Ако си запаля цигара, той влиза в стаята и започва да души. Той е превзет, досаден е, а освен това е и лицемер. Едва ли щях да ти разправям тези неща, ако не бях изпил няколко питиета, но това май няма значение.

Джералдин проявяваше все по-голям интерес. Тя държеше чашата си между палеца и показалеца си, без да отпива от нея, и го гледаше с известно страхопочитание.

— Какво имаш предвид, като казваш, че е лицемер?

— Е — отвърна Антъни нетърпеливо, — може и да не е. Но той не харесва нещата, които аз харесвам, и поне що се отнася до мен, намирам го за безинтересен.

— Хм.

Любопитството й като че ли бе донякъде задоволено. Тя се отпусна назад върху канапето и отпи от коктейла си.

— Странен си — отбеляза замислено. — Не иска ли някоя да се омъжи за теб, защото дядо ти е богат?

— Не, но не бих ги обвинявал, ако искаха. Пък и както виждаш, нямам намерение да се женя.

Джералдин не му повярва.

— Някой ден ще се влюбиш. О, да… знам го — кимна тя мъдро.

— Щях да бъда идиот, ако бях прекалено сигурен. Това съсипа Рицаря О’Кийф.

— Кой е той?

— Продукт на великолепното ми въображение. Той е мое творение, Рицарят О’Кийф.

— Лууд! — измърка тя приятно, мятайки своеобразната си въжена стълба, с която свързваше всички пролуки и се изкачваше след превъзхождащите я по ум. Подсъзнателно чувстваше, че това съкращава разстоянията и я доближава до човека, чието въображение й убягва.

— О, не! — противопостави се Антъни. — О, не, Джералдин! Не се отнасяй така с Рицаря. Ако чувстваш, че си неспособна да го разбереш, няма да го пускам при теб. Пък и бездруго изпитвам леко неудобство поради неговата окаяна репутация.

— Мисля, че мога да разбера всичко, което има някакъв смисъл — сопна се Джералдин.

— В такъв случай в живота на Рицаря има различни епизоди, които биха могли да се окажат забавни.

— Е?

— Ненавременният му край ме накара да се замисля за него и да го вмъкна в разговора. Преди всичко мразя да разказвам за края му, но като че ли е неизбежно Рицарят да не навлезе в живота ти.

— Е, какво толкова за него? Умрял ли е?

— Да! По следния начин. Той бил ирландец, Джералдин, полуреален ирландец — от най-дивите, с едва доловим провинциален акцент и червеникава коса. Бил изгонен от Ерин в последните дни на рицарството и, разбира се, преминал във Франция. Рицарят О’Кийф, Джералдин, подобно на мен, имал една слабост. Той бил извънредно податлив към всякакви видове жени, във всякакво състояние. Освен това бил сантиментален, бил и романтична натура, суетен мъж, движен от силни страсти, малко недовиждащ с едното око и почти напълно сляп с другото. А мъж, тръгнал да завладява света в неговото състояние, е почти толкова безпомощен, колкото и лъв без зъби, тъй че в резултат на това Рицарят в продължение на двадесет години бил безкрайно нещастен от купища жени, които го мразели, използвали го, отегчавали го, изкарвали го от търпение, поболявали го, харчели парите му, правели го на глупак — или накратко, както е прието да се казва навред по света — обичали го.

Това било лошо, Джералдин, и тъй като Рицарят, с изключение на тази си единствена слабост, тази своя изключителна податливост, бил проницателен мъж, решил, че трябва да се избави веднъж завинаги от връхлитащите го фурии. С тази цел той отишъл в един много известен манастир в Шампан, наречен — е, сега е познат като „Свети Волтер“. В „Свети Волтер“ имало правило никой от монасите да не слиза в приземния етаж на манастира, докато е жив, а вместо това да се посвети на молитви и размисъл в една от четирите кули, които били наречени според четирите добродетели, напътстващи манастира: Бедност, Целомъдрие, Подчинение и Мълчание.

Когато дошъл денят, в който Рицарят трябвало да каже сбогом на света, той бил безкрайно щастлив. Подарил всичките си гръцки книги на хазяйката си, меча си изпратил в златна ножница на краля на Франция, а вещите си, които му напомняли за Ирландия, дал на младия хугенот — продавач на риба на улицата, където живеел.

После, яздейки, отишъл до „Свети Волтер“, където пред вратите убил коня си и дал трупа на манастирския готвач.

В пет часа същата вечер той за пръв път се почувствал напълно свободен от секса. Никоя жена не можела да проникне в манастира. Никой монах не можел да слезе под втория етаж. И докато се качвал по витата стълба, която водела към килията му на самия връх на Кулата на Целомъдрието, той поспрял за миг до един отворен прозорец, откъдето на петнадесетина метра отдолу се виждал пътят. Толкова е красив, помислил си той, светът, който напускал, златният слънчев дъжд, лееш се по полята, свежестта на дърветата в далечината, лозята — тихи и зелени, простиращи се на мили пред очите му. Подпрял лакти на рамката на прозореца и вперил взор във виещия се път.

Случило се така, че Терез, момиче на шестнадесет години от съседното село, минавало в този момент по същия този път, който се виел покрай манастира. Пет минути преди това малката лентичка, която придържала чорапа към хубавото й краче, се била скъсала. Тъй като била извънредно скромно девойче, тя отначало си помислила, че ще я оправи, когато се прибере вкъщи, но после дотолкова се притеснила от това, та решила, че не може да продължи така. И минавайки покрай Кулата на Целомъдрието, се спряла и с изящен жест повдигнала полите си — колкото се може по-малко, трябва да й се признае, — за да оправи жартиера си.

А горе, в Кулата, най-новият обитател на „Свети Волтер“, като че дръпнат напред от гигантска и неудържима ръка, се навел през прозореца. Накланял се все повече и повече, когато внезапно един от камъните се разхлабил под тежестта му, откъснал се от зида с мек, почти приятен звук — и първо с главата напред, после с краката надолу, а накрая с мощно и зрелищно завъртане Рицарят О’Кийф полетял на път към твърдата земя и вечните мъки.

Терез била така разстроена от случилото се, че тичала през целия път до къщи и в продължение на десет години всеки ден прекарвала по един час в тайни молитви за душата на монаха, на когото вратът и обетите били пречупени в онзи злощастен неделен следобед.

А Рицарят О’Кийф бил заподозрян в самоубийство и не го погребали в светото гробище, а го заровили набързо в една недалечна нива, където несъмнено години наред подобрявал качеството на почвата. Такъв бил ненавременният край на един много смел и галантен джентълмен. Какво ще кажеш, Джералдин?

Но Джералдин, изгубена доста преди това, можа само да се усмихне дяволито, да поклати показалец и да повтори своето знаменитото, приложимо за всякакви случаи изказване:

— Луд! Лууд!

„Слабоватото му лице е любезно — помисли си тя, — а очите му са нежни.“ Тя го харесваше, тъй като бе арогантен, без да е самонадеян, и тъй като, за разлика от повечето мъже, с които се запознаваше в театъра, той изпитваше ужас да бъде център на вниманието. Каква странна и безсмислена история! Но случката с жартиера й се беше сторила забавна!

След петия коктейл той я целуна и двамата прекараха почти цял час в смях, прегръдки и полупотисната страст. В четири и половина тя заяви, че има някаква работа, и отиде в банята да си оправи косата. Отказа му да й поръча такси и застана на вратата.

— Ще се ожениш — настоя тя, — почакай и ще видиш.

Антъни си играеше с една стара топка за тенис и я тупна няколко пъти в пода, преди да отговори леко язвително:

— Джералдин, ти си една малка идиотка.

Тя се усмихна предизвикателно.

— О, така значи? Искаш ли да се обзаложим?

— Това би било ужасно глупаво.

— О, така ли? Е, аз се обзалагам, че ще се ожениш за някоя, преди да е изминала и година.

Антъни подхвърли тенис топката много силно. „Това е един от красивите му дни“, помисли си тя. Меланхолията в тъмните му очи бе изместена от някаква настойчивост.

— Джералдин — каза той най-после, — първо, нямам за кого да се оженя; второ — нямам достатъчно пари да издържам двама души; трето — силно се противопоставям на брака при хора от моя тип; и четвърто — отвращава ме дори теоретичното обмисляне на подобна възможност.

Но Джералдин само присви многозначително очите си, цъкна с език и заяви, че трябва да върви. Беше късно.

— Обади ми се скоро — напомни му тя, когато той я целуна за довиждане. — Предишния път не ми се обади цели три седмици.

— Добре — обеща той искрено.

Антъни затвори вратата, върна се в стаята и постоя известно време замислен и стиснал силно топката за тенис в ръка. Чувстваше как го обзема безкрайно усещане за самота. Подобно състояние бе изпитвал и докато се разхождаше из улиците, седеше зад бюрото си, хапеше между зъбите си безцелно и потиснато някой молив. Това бе едно безутешно вглъбяване в себе си, търсене на външна изява, без какъвто и да било излаз, чувство за неумолимия бяг на времето, безспирен и безполезен — успокояван единствено от убеждението, че няма какво да се губи, тъй като всички усилия и придобивки бяха еднакво безполезни.

Той мислеше емоционално — на глас, с възклицания, тъй като бе наранен и объркан.

— Нямам никакво намерение да се женя, за бога!

Внезапно запрати яростно тенис топката към отсрещната стена, тя за малко не уцели лампата, след което подскочи един-два пъти и се притаи върху пода.

Слънчева и лунна светлина

За вечерята Глория бе запазила маса в „Каскадите“ на „Билтмоур“ и когато гостите се срещнаха във фоайето отвън малко след осем, „онзи тип Блокман“ бе прицел на шест мъжки очи. Беше набит, червендалест евреин на около тридесет и пет години, с изразително лице, прихлупено от права коса с пясъчен цвят — и несъмнено при повечето бизнес срещи личността му се възприемаше като предразполагаща. Той се приближи до групичката на тримата младежи, които стояха и пушеха в очакване на домакинята си, и се представи с прекалено очебийна увереност, въпреки че оставаше под съмнение дали успя да създаде желаното впечатление за лека и иронична хладина: маниерите му не съдържаха и намек за това.

— Роднина ли сте на Адам Дж. Печ? — попита той Антъни, изпускайки две тънки струйки дим от ноздрите си.

Антъни призна с едва доловима усмивка.

— Чудесен човек — изрече Блокман задълбочено. — Един удачен пример за добър американец.

— Да — съгласи се Антъни, — така е.

… „Отвращават ме тези недоопечени мъже — помисли си той хладно. — Изглежда, като че е сварен! А би трябвало да го върнат обратно във фурната, само още една минутка и ще е готов.“

Блокман хвърли поглед към часовника си.

— Време е тези момичета да се появят…

Антъни бе притаил дъх. Положението ставаше…

… но последва още по-широка усмивка:

— Нали знаете какви са жените.

Тримата млади мъже кимнаха. Блокман се огледа небрежно около себе си, погледът му спря критично върху тавана, а после се плъзна надолу. Изражението му бе комбинация от чертите на фермер от Средния запад, любуващ се на пшеницата си, и на актьор, който недоумяваше дали са го забелязали — всъщност то се вписваше в общоприетия маниер на повечето американци. Когато свърши огледа си, той бързо се обърна към триото, решен да им нанесе съкрушителния си удар.

— Вие колеж ли сте завършили?… Харвард, значи? Струва ми се, че ония от Принстън ще ви победят на хокей.

Нещастник. За пореден път се провали. Те бяха завършили преди три години и освен това се интересуваха само от големи футболни мачове. Дали след провала и на това си остроумие мистър Блокман щеше да разбере неподходящата атмосфера, в която бе попаднал, обаче бе доста проблематично, тъй като…

Пристигна Глория. Мюриъл пристигна. Рейчъл пристигна. След едно набързо „Хей, здравейте!“, избъбрено от Глория и отразено от останалите две, трите се вмъкнаха в дамската тоалетна.

След миг Мюриъл се появи в изящно облекло, освободена от връхните си дрехи, и се плъзна към тях. Тя плуваше в свои води: абаносовата й коса бе пригладена назад, клепачите й бяха почернени, от нея се носеха неудържими талази парфюм. Тя бе във вихъра на способностите си като сирена, или както бе по-популярното название „вамп“ — похитителка и унищожителка на мъже, която безскрупулно и невъзмутимо си играеше с техните чувства. Нещо в целенасочеността на нейните усилия очарова Моури от пръв поглед — жена с широки бедра, обещаващи гъвкавостта на пантера! Докато чакаха трите допълнителни минути на Глория и, както учтивостта го изискваше, на Рейчъл, той не можа да откъсне очи от нея. Тя отмяташе глава, свеждаше мигли и хапеше долната си устна, демонстрирайки удивителна свенливост. Поставяше ръце на ханша си и се люлееше в такт с музиката, казвайки:

— Чували ли сте по-съвършен рагтайм? Просто не мога да удържа раменете си, когато го слушам.

Мистър Блокман галантно плесна с ръце.

— Трябва да сте на сцената.

— Бих искала! — извика Мюриъл. — Ще ме подкрепяте ли?

— Разбира се.

С подобаваща скромност Мюриъл прекрати движенията си, обърна се към Моури и го запита какво е гледал тази година. Той го възприе като отнасящо се до драматичния живот и двамата започнаха една весела и въодушевяваща размяна на заглавия по следния начин:

МЮРИЪЛ: Гледали ли сте „Глътка от моето сърце“?

МОУРИ: Не, не съм.

МЮРИЪЛ (запалено): Чудесна е! Трябва непременно да я видите.

МОУРИ: А гледали ли сте „Омар и палатката“?

МЮРИЪЛ: Не, но чух, че било чудесно. Горя от нетърпение да го видя. Били ли сте на „Честно и по-топло“?

МОУРИ (изпълнен с надежда): Да.

МЮРИЪЛ: Не ми хареса. Същински боклук.

МОУРИ (укротено): Да, така е.

МЮРИЪЛ: Но снощи гледах „В рамките на закона“ и мисля, че беше чудесно. Гледали ли сте „Малкото кафене“?…

И това продължи, докато запасът им от пиеси се изчерпа. Междувременно Дик се обърна към мистър Блокман, решен да изчерпи и малкото злато, което обещаваше невзрачната му същност.

— Чух, че всички нови романи се продават на киното веднага щом се появят.

— Така е. Основното нещо в един филм е силният сюжет.

— Да, предполагам.

— Толкова много романи са пълни с разговори и психология. Те, разбира се, не са особено ценни за нас. Не е възможно да се направят интересни за екрана.

— Значи вие поставяте сюжета на първо място? — попита Ричард в състояние на проблясък.

— Разбира се. Най-напред сюжетът.

Той поспря и отмести погледа си. Мълчанието му продължи известно време и обхвана и останалите, сякаш някой им беше размахал предупредително пръст. Глория, следвана от Рейчъл, се появи откъм дамската тоалетна.

Докато вечеряха, наред с някои други неща, се установи, че Джоузеф Блокман никога не танцува, но по време на музиката съзерцаваше останалите с отегчената поносимост на възрастен, попаднал сред деца. Той беше мъж с достойнство и гордост. Роден в Мюнхен, бе започнал американската си кариера като продавач на фъстъци към един пътуващ цирк. На осемнадесетгодишна възраст вече имал самостоятелен номер в програмата, а скоро след това станал собственик на второкласно вариете. Тъкмо когато филмовата индустрия излизала от стадия на любопитството и станала многообещаваща, той бил амбициозен младеж на двадесет и шест с пари за инвестиране, достойни за уважение финансови амбиции и добри работни познания за популярния шоубизнес. Оттогава бяха минали девет години. Филмовата вълна го бе издигнала на гребена си, за разлика от десетките други мъже, които бе провалила, въпреки че те имаха повече финансови възможности, повече въображение и повече практически осъществими идеи… и ето го сега — седеше и съзерцаваше безсмъртната Глория, заради която младият Стюърт Холкоум бе пропътувал разстоянието от Ню Йорк до Пасадена — наблюдаваше я и знаеше, че скоро тя ще да престане да танцува, ще се върне и ще седне от лявата му страна.

Той се надяваше тя да побърза. Стридите бяха сервирани преди няколко минути.

Междувременно Антъни, който на масата пък седеше отляво на Глория, сега танцуваше с нея, носейки се с уверена стъпка по паркета. Тази гледка величаеше деликатността на момичето и бе изпълнена с такава интимност, че сякаш всички останали трябваше да разберат: „По дяволите! Не ни пречете!“

— Е — започна той, гледайки я в ръцете си, — тази вечер си дяволски сладка.

Тя срещна погледа му на около петнадесетина сантиметра над очите си.

— Благодаря… Антъни.

— Всъщност ти си неудобно красива — добави той. Този път на лицето му нямаше усмивка.

— А ти си много чаровен.

— Не е ли страхотно? — изсмя се той. — Всъщност ние взаимно се одобряваме.

— И с теб ли е така? — Тя бързо се хвана за подхвърлената от него забележка, както правеше винаги в случаите, когато доловеше и най-лекия недообяснен намек за себе си.

Той снижи глас и думите му прозвучаха като небрежно подхвърлена шега:

— Може ли един свещеник да одобрява папата?

— Не знам… но ми се струва, че това е най-неясният комплимент, който съм получавала.

— Е, може би бих могъл да измисля някоя и друга баналност.

— О, не бих искала да се напрягаш. Виж Мюриъл! Точно до нас.

Той хвърли поглед през рамото си. Мюриъл бе положила бляскавата си буза върху ревера на смокинга на Моури Ноубъл, а напудрената й лява ръка бе демонстративно свита зад главата му. Човек неминуемо се питаше защо ли пропуска да докосне врата му. Очите й, извърнати по посока на стените, шареха усилено напред-назад. Бедрата й се поклащаха и докато танцуваше, непрестанно си тананикаше нещо тихичко. Отначало изглеждаше, че са вариации върху песента на някакъв чужд език, но впоследствие се оказа, че тя просто се опитва да запълни ритъма с единствените думи, които знаеше — заглавието:

Той е дете на рагтайма,

на рагтайма.

Той е дете на рагтайма,

раг-раг-раг-тайма,

раг-раг-тайма… —

и така се редяха фрази, все по-странни и примитивни. Когато улови удивените погледи на Антъни и Глория, тя само им отвърна с лека усмивка и полупритваряне на очите си, за да покаже, че музиката тъй дълбоко влиза в душата й, че я довежда до екстаз и заразителен транс.

Музиката спря и те се върнаха на масата си, чийто единствен, но достоен посетител се надигна и поздрави всеки от тях с усмивка, тъй предразполагаща, сякаш в следващия миг щеше да им стисне ръцете и да ги поздрави за блестящото изпълнение.

— Блокхед[4] никога не танцува! Може би има дървен крак — отбеляза Глория към масата като цяло. Тримата млади мъже се сепнаха, а джентълменът, за когото ставаше дума, премигна нервно.

Това бе единственият груб момент в познанството на Блокман с Глория. Тя безмилостно си правеше шеги с името му. Отначало беше „Блокхаус“[5], а после се превърна в по-оскърбителното „Блокхед“. С доста настойчив подтекст на ирония той я бе помолил да използва малкото му име и на няколко пъти тя се бе подчинила на това му желание — но после се бе върнала, безпомощна, покаяна, но с разтоварващ смях, отново към „Блокхед“.

Това бе много тъжно и безсмислено.

— Боя се, че мистър Блокман ни смята за една фриволна тълпа — въздъхна Мюриъл, като помаха вилицата си със закрепена върху нея стрида по посока на въпросния джентълмен.

— Като че ли е така — измърмори Рейчъл.

Антъни опита да си спомни дали тя досега бе казала нещо. Май не. Това бе първата й забележка за вечерта.

Мистър Блокман внезапно се изкашля и каза с висок и отчетлив глас:

— Напротив. Когато един мъж говори, това е просто в рамките на традицията. Той има зад гърба си поне няколко хиляди години. Но жената — о, чрез нейните уста говори потомството.

В зашеметяващата пауза, която последва това удивително изказване, Антъни внезапно се задави с една стрида и побърза да притисне салфетката към лицето си. Рейчъл и Мюриъл леко и донякъде учудено се засмяха, лицата и на двете се зачервиха и те едвам се удържаха да не избухнат в гръмогласен кикот.

… „Господи — помисли си Антъни. — Това вероятно е реплика от някой от неговите филми. Запомнил я е!“ Само Глория не издаде нито звук. Тя фиксираше мистър Блокман с мълчаливо възмущение.

— Е, за бога! Откъде го изровихте това?

Блокман я погледна неуверено, съмнявайки се какви бяха намеренията й. Само след миг обаче възвърна увереността си и прие ироничната и снизходителна усмивка на интелектуалец, който е попаднал сред разглезени и неопитни младежи.

Откъм кухнята се появи супата — но в същия момент и ръководителят на оркестъра се появи откъм бара, където се бе настроил в основната тоналност с помощта на халба бира. Поради това супата поизстина под звуците на една балада, наречена „Всичко е вкъщи, освен съпругата ти“.

После дойде ред и за шампанското и компанията се поразвесели. Мъжете, с изключение на Ричард Керъмъл, пиеха на воля. Глория и Мюриъл отпиваха мънички глътки от чашите си. Рейчъл Джерил изобщо не пиеше. Те седяха, докато оркестърът свиреше валсове, но танцуваха на всички други мелодии — всички, освен Глория, която като че ли бе отегчена и предпочиташе да седи и да пуши на масата, с ленив поглед, който на моменти се оживяваше в зависимост от това дали слушаше Блокман, или забелязваше някоя хубавица сред танцуващите. На няколко пъти Антъни се зачуди какво ли й разправя Блокман. Той дъвчеше една цигара между устните си и след вечерята бе изпаднал в настроение, което го караше оживено да ръкомаха.

Часовникът удари десет и завари Глория и Антъни на дансинга. Когато бяха на безопасно разстояние от масата, тя тихо каза:

— Нека отидем, танцувайки, към вратата. Искам да отскоча до дрогерията.

Антъни послушно я преведе през тълпата към указаната посока. В коридора тя го остави за момент и се появи отново, преметнала през ръка наметката си.

— Искам желирани бонбони — каза тя с извинителна усмивка. — Този път няма да познаеш за какво са ми. Изпитвам желание да си гриза ноктите и ще го направя, ако не си хапна желирани бонбони. — Тя въздъхна и продължи, когато влязоха в асансьора: — Цял ден съм хаплива. Малко съм нервна, нали разбираш. Извинявай за шегата. Не беше нарочно — думите просто сами се подредиха. Глория Гилбърт — шегаджийката.

Достигнаха приземния етаж, минаха покрай сладкарницата на хотела, слязоха по широкото стълбище, преминаха през няколко коридора и откриха една дрогерия в голямото фоайе на Централната автогара. След усилено проучване на щанда с парфюмите, тя направи покупката си. После, като че движени от някакъв неопределим импулс, те тръгнаха, ръка за ръка, не в посоката, откъдето бяха дошли, а навън по Четиридесет и трета улица.

Нощта бе оживена от затоплянето на времето. Бе толкова топло, че бризът, носещ се ниско почти до тротоара, донесе на Антъни невероятното видение за пролет, изпълнена със зюмбюли. В синьото продълговато късче от небе, виждащо се над тях, в полъха на ветреца около тях, илюзията за нов сезон все по-ясно се открояваше на фона на застиналата и уморена атмосфера, която те бяха напуснали. В един притихнал миг шумът от уличното движение и клокоченето на водата по водосточните тръби им се сториха като илюзорно и пречистено продължение на мелодията, на чийто фон бяха танцували последния си танц. Антъни заговори с такава увереност, че думите му като че излизаха от нещо бездиханно и жадувано, което нощта бе породила в техните две сърца.

— Хайде да вземем такси и да се поразходим! — предложи той, без да поглежда към нея.

О, Глория, Глория!

Едно такси спря до тротоара. Когато отплува, подобно на лодка в лабиринтния океан, и се изгуби сред спускащата се нощ и огромните сгради, сред ту затихващи, ту избликващи крясъци и звънтене, Антъни обви ръка около момичето, притегли го към себе си и целуна влажните му детски устни.

Глория мълчеше. Обърна лице към него, бледо под откъслечните светлини, които се преливаха, подобно на лунната светлина, прозираща през листак. Очите й бяха бляскави вълнички по бялото езеро на лицето й, косата й засенчваше челото с някакъв убедителен и непривичен здрач. Със сигурност нямаше любов, дори нямаше и намек за любов. Красотата й бе хладна като лекия бриз, като влажната мекота на устните й.

— На тази светлина си като лебед — прошепна той след миг.

Имаше мълчание, което говореше повече от шепота. Имаше паузи, които като че ли всеки момент щяха да се разпаднат и това можеше да бъде предотвратено единствено като обвиеше ръце около нея и изпиташе чувството, че тя почива в тях, подобно на уловено ефирно перце, носено в мрака. Антъни се засмя беззвучно и поривисто, като вдигна лице и го извърна от нея, донякъде от всеобхващащото го чувство на победа, донякъде от страх да не би изражението му да развали разкошната й неподвижност. Такава целувка — като цвете, допряно до лицето, което не би могло да бъде описано, още по-малко запомнено. Като че красотата й излъчваше от само себе си еманации, които мигновено се настаняваха и веднага се разтваряха в сърцето му.

… Сградите се отдръпваха настрани и сенките им се разтапяха. Сега минаваха по Парк Авеню, а след известно време изплува почти призрачната белота на музея „Метрополитън“, чиято грамада като че ли отекна от шума на минаващото такси.

— Защо, Глория! Защо, Глория!

Очите й сякаш го гледаха от разстояние от хиляди години. Всичките чувства, които може би бе изпитала, всички думи, които би могла да изрече, биха изглеждали неуместни редом с уместното й мълчание — безмълвие на фона на многословната й красота — и на тялото й, близо до него, стройно и хладно.

— Кажи му да обърне — промърмори тя — и бързо да ни върне обратно…

Горе в ресторанта бе горещо. Масата, отрупана със салфетки и пепелници, имаше неразчистен и застоял вид. Те влязоха между танците и Мюриъл Кейн вдигна поглед, изпълнен с прекомерна закачливост.

— Е, къде бяхте вие двамата?

— Да се обадя на мама — отвърна Глория хладно. — Бях й обещала. Пропуснахме ли някой танц?

И тогава се случи нещо, което, колкото и незначително да беше само по себе си, даваше на Антъни повод за размисъл много години след това. Джоузеф Блокман, облегнат на стола си, го фиксира с особен поглед, в който загадъчно и сложно се преплитаха различни чувства. Той не поздрави Глория, само леко се надигна и веднага продължи разговора си с Ричард Керъмъл за влиянието на литературата върху киното.

Магия

Поразителното и неочаквано чудо на нощта избледнява с бавната смърт на последните звезди и преждевременната поява на първите вестникарчета. Пламъкът се превръща в някакъв далечен и платоничен огън. Бялата топлина се е оттеглила от желязото и въглените са изтлели.

По полиците с книги в библиотеката на Антъни, които плътно покриваха една от стените, пълзеше мразовит и дързък сноп светлина и докосваше с ледено неодобрение Тереза Френска и Зулейка Магьосницата — и Хусие Кора, — а после се връщаше назад по рафтовете и годините, за да поспре със съжаление върху често призоваваните сенки на Елена, Таис, Саломе и Клеопатра.

Изкъпан и избръснат, Антъни седеше в креслото с най-големите възглавници и го наблюдаваше, докато при изгрева на слънцето лъчът не се задържа за миг върху копринените ресни на килима — и се скри.

Беше десет часът. „Сънди Таймс“, разпилян в краката му, широко пропагандираше с помощта на илюстрации и статии, обществени прозрения и спортни страници, че през изминалата седмица светът е бил невероятно зает с придвижването си към някаква великолепна, макар и не съвсем ясно определена цел. От своя страна, Антъни бе посетил веднъж дядо си, два пъти борсовия си посредник и три пъти шивача си, а през последния час на последния ден от изминалата седмица бе целунал едно много красиво и очарователно момиче.

Когато се прибра у дома си, въображението му раждаше възвишени, непознати мечти. Внезапно всички колебания бяха изчезнали от главата му, не бяха останали никакви вечни въпроси за решаване и пререшаване. Беше изпитал емоция, която не бе нито душевна, ни физическа, нито пък просто смес от двете, и засега любовта към живота го поглъщаше изцяло и не му позволяваше да мисли за нищо друго. Той с радост би позволил този експеримент да остане единствен и неповторим.

Имаше почти обективното убеждение, че никоя от жените, които познаваше, не би могла по нищо да се сравни с Глория. Тя приличаше единствено на себе си, беше неизмеримо искрена — в това бе сигурен. В сравнение с нея познатите му две дузини ученички и дебютантки, младоженки, бездомници и уличници бяха „женски“, в най-презрения смисъл на тази дума, бяха животни за разплод, които все пак разпръсваха около себе си онази едва доловима миризма, напомняща за атмосферата на пещера и детска стая.

Досега, доколкото можеше да види, тя не се бе поддала на нито едно негово желание, нито пък бе поласкала неговата суета — ако, разбира се, удоволствието, което изпитваше в неговата компания, не се смяташе за ласкаене. Всъщност той наистина нямаше причина да мисли, че го е удостоила с каквото и да било в повече от останалите. Така стояха нещата. Мисълта за някакво усложнение, произтичащо от изминалата вечер, бе колкото далечна, толкова и противна. А и тя бе отрекла случилото се с решителна неискреност. Те бяха двама млади хора с достатъчно въображение, за да различат игра от реалност — и поради чистата случайност, която ги срещна и размина, щяха да твърдят, че не са били засегнати.

След като взе това решение, той отиде до телефона и набра номера на хотел „Плаза“.

Глория беше излязла. Майка й не знаеше нито къде е отишла, нито кога ще се върне.

Странно, но в този момент той за пръв път изпита усещането за нещо нередно в цялата тази история. Имаше някакъв елемент на безсърдечие, почти на непристойност в отсъствието на Глория от дома й. Той подозираше, че излизайки навън, тя е искала да събуди любопитството му и да спечели предимство. Когато се върне, щеше да намери записано името му и да се усмихне. С лека, сдържана усмивка! Вероятно той трябваше да изчака няколко часа, за да отнесе със себе си вкъщи безкрайната нелогичност, с която приемаше случилото се. Каква глупава грешка! Тя щеше да си мисли, че той се смята за особено поласкан. Щеше да мисли, че той реагира с най-неуместна интимност на един съвсем банален епизод.

Той си спомни, че миналия месец домоуправителят му, на когото бе изнесъл една доста несвързана лекция на тема „приятелят на човека“, бе дошъл на следващия ден и поради случилото се предишната вечер се беше настанил до прозореца и бе изпаднал в сърдечна бъбривост в продължение на половин час. Антъни с ужас се питаше дали Глория няма да го погледне така, както той бе погледнал онзи човек. Него — Антъни Печ! Ужас!

Никога не му беше хрумвало, че той е някакъв пасивен елемент, подложен на въздействие от сили над и извън Глория, че е просто чувствителната плака, която запечатва снимката. Някакъв грамаден фотограф бе фокусирал камерата си върху Глория и, щрак! — бедната плака не можеше да не бъде проявена, тъй като подобно на всяко нещо тя бе ограничена по природа.

Антъни се беше излегнал върху дивана, взираше се в оранжевата лампа, безспирно прекарваше тънките си пръсти през тъмната си коса и измисляше нови символи за часовете. Сега тя навярно бе в някой магазин, движейки се гъвкаво сред кадифетата и кожите, а роклята й издаваше приятен шепот сред този свят на копринено шумолене, хладен сопранов смях и аромат на купища откъснати, но живи цветя. Многобройните Мини, и Пърл, и Джуъл, и Джени сигурно се трупаха около нея, подобно на придворни дами, носейки огромни топове крепжоржет, деликатен шифон, хвърлящ пастелни отблясъци върху бузите й, млечнобяла дантела, която да обвие досущ като бледа мъгла шията й — в днешно време дамаската се използваше за обличане на свещеници и дивани, а платовете от Самарканд се помнеха само от стиховете на поетите романтици.

След малко тя щеше да отиде другаде, отмятайки глава стотици пъти под стотици шапки, в напразно търсене на изкуствени черешки, за да подхождат на устните й, или сливи, които да са сочни като тялото й.

Ще настъпи обяд — и тя щеше да забърза до Пето Авеню, подобно на някакъв скандинавски Ганимед[6], а модерното й кожено палто щеше да се развява в ритъма на стъпките й. Бузите й щяха да станат още по-румени, сякаш вятърът я докосваше с голямата си четка, а дъхът й щеше да наподобява възхитителна мъгла в свежия въздух — и вратите на „Риц“ щяха да се въртят, тълпата щеше да се разделя, петдесет чифта мъжки очи щяха да се вперят в нея, да я поглъщат, а тя щеше да възвръща забравените мечти на съпрузите на немалко напълнели и смешни жени.

Един часът. С вилицата си тя щеше да измъчва сърцевината на някой обожаващ я артишок, докато придружаващият я щеше да я дави в гъстите, капещи реплики на един омаян мъж.

Четири часът. Малките й крачка се движат в ритъма на мелодията, а лицето й ясно се различава сред тълпата. Партньорът й е щастлив като погалено домашно животно и напълно замаян… После — после ще се спусне нощта и може би отново ще я обхване униние. Рекламите ще обливат улиците със светлина. Кой знае? Те не бяха по-умни от него, но може би се опитваха да уловят повторно тази картина, изпълнена със сметана и сенки, която бяха видели предишната нощ на пустото авеню. И може би щяха да успеят, о, да може би! Хиляди таксита щяха да спират до тротоарите и само за него тази целувка нямаше никога да се повтори. В една от хилядите си маски Таис[7] щеше да спре някое такси, да се качи в него и да обърне лицето си към любовта. И бледостта й щеше да бъде девствена и прекрасна, а целувките й — целомъдрени като луната…

Той развълнувано скочи. Колко ненавреме бе излязла! Най-после бе разбрал какво искаше тя — да я целуне отново, да намери покой в безкрайната й неподвижност. Тя беше краят на всяко безпокойство, на всяко недоволство.

Антъни се облече и излезе, което трябваше да направи доста отдавна, и отиде при Ричард Керъмъл, където в стаята му чу най-новия вариант на последната глава от „Демоничният любовник“. Потърси Глория в шест часа. Откри я чак в осем и — о, връх на върховете! — тя не можела да му отдели време до следващия вторник следобед. Отчупено парче пластмаса изтрака по пода, когато той ядосано захвърли слушалката.

Черна магия

Вторникът бе смразяващо студен. Срещнаха се в два часа и докато се ръкуваха, Антъни объркано се питаше дали някога я е целувал. Почти не му се вярваше — а и наистина се съмняваше, че тя си спомня.

— Търсих те четири пъти в неделя — каза той.

— Така ли?

В гласа й пролича изненада и по лицето й се изписа интерес. Той се прокле мислено за това, че й беше казал. Трябваше да се досети, че гордостта й не се подхранваше от толкова лесни победи. А дори и така не се бе доближил до истината — тъй като никога не й се беше налагало да се тревожи за мъже, тя рядко използваше преднамерените хитрини, измъкванията и капаните, които бяха главните оръжия на посестримите й. Когато тя харесваше един мъж, това само по себе си беше вече номер. А ако мислеше, че го обича — нанасяше финалния си и фатален удар. Чарът й неизменно се запазваше.

— Нямах търпение да те видя — каза той простичко. — Искам да говоря с теб… Имам предвид истински разговор, на място, където можем да бъдем сами. Може ли?

— Какво имаш предвид?

Антъни преглътна внезапно заседналото в гърлото му безпокойство. Стори му се, че тя знаеше какво иска той.

— Имам предвид не да пием чай — отвърна той.

— Ами добре, но не днес. Искам да се пораздвижа. Хайде да вървим пеша!

Беше лют студ. Цялата злоба и омраза, съдържащи се в лудото сърце на февруари, бяха събрани в безнадеждния леден вятър, който вилнееше през Сентръл Парк надолу по Пето Авеню. Беше почти невъзможно да се говори и неудобството го разсейваше, дотолкова, че на Шестдесет и първа улица се извърна и установи, че Глория не е до него. Огледа се. Тя бе на десетина метра зад него, застанала неподвижно, лицето й бе сгушено в яката на коженото палто и изразяваше или яд, или смях — той не можа да определи кое от двете. Антъни се върна.

— Не си прекъсвай разходката заради мен! — извика тя.

— Страхотно съжалявам — отговори той объркано. — Бързах ли много?

— Студено ми е — съобщи тя. — Искам да се прибера. А и ти вървиш прекалено бързо.

— Много съжалявам.

Те тръгнаха към „Плаза“, вървейки един до друг. Искаше му се да види лицето й.

— Мъжете обикновено не потъват чак толкова дълбоко в собствените си мисли, когато са с мен.

— Много съжалявам.

— Интересно.

— Наистина е твърде студено за разходки — каза Антъни бързо, за да прикрие раздразнението си.

Тя не отговори и той продължи да се пита дали ще го отпрати на входа на хотела. Глория обаче влезе вътре мълчаливо и се отправи към асансьора, подхвърляйки към него една-единствена реплика:

— По-добре се качи.

За частица от секундата той се поколеба.

— Може би да намина друг път.

— Както искаш.

Думите й бяха подхвърлени като че настрани. Главната цел в живота й в момента бе оправянето на няколко случайно разбъркани кичура от косата й пред огледалото на асансьора. Бузите й бяха блестящи, очите й искряха — никога не бе изглеждала тъй прекрасна, толкова изящна и желана.

Презирайки се, той откри, че покорно я следва по коридора на десетия етаж, после се озова в салона, докато тя отиде да свали кожите си. Нещо не беше наред — той бе изгубил чувството си за достойнство в собствените си очи. В една непредвидена и въпреки това значима битка бе напълно разгромен.

Все пак до момента, в който тя се появи отново в салона, той бе постигнал яснота със себе си и изпитваше изтънчено задоволство. В края на краищата реши, че бе извършил най-решителната си постъпка. Бе искал да дойде тук и бе дошъл. А случилото се в късния следобед може би се дължеше на унижението, което бе изпитал в асансьора. Тя го притесняваше непоносимо, толкова много, че в момента, в който се върна в стаята, той бе обхванат от пристъп на критикарство:

— Кой е този Блокман, Глория?

— Един бизнес партньор на татко.

— Странен тип!

— И той не те харесва — каза тя с внезапна усмивка.

Антъни се засмя.

— Поласкан съм от отношението му. Очевидно ме смята за… — И съвсем неочаквано попита: — Влюбен ли е в теб?

— Не знам.

— Ами, не знаеш — настоя Антъни. — Разбира се, че е така. Спомням си как той ме погледна, когато се върнахме на масата. Сигурно щеше да изпрати цяла банда филмови каскадьори да ме убият безшумно, ако не беше измислила онова обаждане по телефона.

— Той няма нищо против. После му казах какво всъщност сме правили.

— Казала си му?!

— Той ме попита.

— Това не ми харесва — опита се да протестира той.

Тя отново се засмя.

— О, така ли?

— Какво го засяга?

— Нищо. Затова и му казах.

От гняв Антъни яростно захапа устните си.

— Защо трябва да лъжа? — попита тя направо. — Не се срамувам от нищо, което съм направила. Оказа се, че той се интересува дали сме се целували, а аз се оказах в добро настроение и задоволих любопитството му с едно просто и точно „да“. И тъй като той е разумен човек, напълно в негов стил беше да не засегне повече тази тема.

— Освен да каже, че ме мрази.

— О, това ли те притеснява? Е, ако държиш да се задълбочаваме толкова в този изумителен проблем, ще ти призная: той не е казвал, че те мрази. Аз просто зная, че е така.

— Не ме прите…

— О, хайде стига! — почти изхленчи тя. — Това изобщо не ме интересува.

С огромно усилие Антъни даде мълчаливото си съгласие да сменят темата и те се впуснаха в древната игра на въпроси и отговори, свързани с миналото на другия, като постепенно се загряха, откривайки отдавна присъщи им сходства във вкусовете и идеите. Те си казаха неща, които ги разкриваха повече, отколкото си мислеха — но всеки се преструваше, че приема това, което му казва другият повече като емоция, а не като убеждение.

Така се сближават двама души. Първо единият се представя в най-добрата си светлина, като превъзходен завършен продукт, обработен с блъфиране, фалш и хумор. Но се оказва, че са необходими още детайли, и човек си прави втори автопортрет, а после трети, не след дълго най-хубавите черти са заличени — и тайната излиза наяве. Платната са се смесили и са ни издали и въпреки че все рисуваме и рисуваме, повече не успяваме да продадем никоя от картините. Остава ни да се задоволим с надеждата, че онези недействителни описания на самите нас, които правим пред съпругите си, децата си и съдружниците си, се приемат за истина.

— Струва ми се — каза Антъни сериозно, — че да си в положението на мъж без желания и без амбиции е цяло нещастие. Господ ми е свидетел, че е доста патетично от моя страна да се самосъжалявам — и въпреки това понякога завиждам на Дик.

Мълчанието й бе окуражаващо. Почти съзнателно тя го използваше като съблазън.

— А има и други занимания, достойни за джентълмен, който разполага със свободно време, неща, по-конструктивни, отколкото да се запълва пейзажът с кълба дим или да се харчат нечии пари. Съществува, разбира се, и науката — понякога ми се иска да бях получил подобно образование, да речем в Бостънския технически университет. Но сега, божичко! — трябваше две години да се боря с основите на физиката и химията.

Тя се прозя.

— Казах ти, че не зная кой какво трябва да прави — отбеляза тя нелюбезно и нейното безразличие отново събуди у него предишната злост.

— Не се ли интересуваш от нещо друго освен от себе си?

— Не особено.

Той й хвърли гневен поглед. Нарастващото му удоволствие от този разговор бе разбито на парчета. През целия ден тя бе раздразнителна и отмъстителна и на него му се стори, че в този момент мразеше невероятния й егоизъм. Той навъсено се взря в огъня.

И тогава се случи нещо странно. Тя се извърна към него, усмихна му се и при вида на усмивката й изчезнаха всички остатъци от гняв и наранена суета — като че настроенията му бяха малките вълнички, носени към брега от нейните големи талази, като че в гръдта му повече не се пораждаха никакви емоции, освен ако тя не се чувстваше в настроение да подръпне някоя всемогъща струна.

Той се доближи, взе ръката й и я притегли към себе си, а тя положи глава върху рамото му. Когато я целуна, очите й му се усмихнаха.

— Глория — прошепна той много нежно. Магията й отново го бе поразила, едва доловима и всепроникваща, подобно на неудържимо сладък разлят парфюм.

Впоследствие нито на следващия ден, нито след много години той не можеше да си спомни важните неща от този следобед. Дали тя бе развълнувана? Докато бе в прегръдките му, бе говорила малко — всъщност дали изобщо бе казала нещо? Какво ли удоволствие бе изпитала от целувките му? И дали поне за момент бе изгубила контрол над себе си?

О, що се отнася до него — нямаше съмнение. Той бе станал и бе крачил по пода в състояние на пълен екстаз. Възможно ли бе да съществува такова момиче: застинало в ъгъла на дивана, подобно на лястовица, спряла насред бърз полет, гледайки го със загадъчните си очи. Той се приближаваше и всеки път, с някаква свенливост отначало, я обвиваше с ръка и намираше устните й.

Тя бе очарователна. Никога не бе познавал друга като нея. Той настоятелно я умоляваше, със самоуверен, но сериозен тон, да го отпрати, преди да се е влюбил в нея. Повече няма да идва да я вижда — тя вече се беше настанила твърде навътре в съзнанието му.

Каква романтика! Всъщност реакцията му не беше нито на страх, нито на съжаление — само едно дълбоко удоволствие, че беше с нея, и то оцветяваше баналността на думите му и караше сантименталното да изглежда тъжно, а престореността да изглежда като мъдрост. Той щеше да се връща — вечно. Трябваше да се досети по-рано!

— Това е. Изключително беше, че те опознах, това бе много странно и чудесно усещане. Но няма смисъл… то няма да продължи.

Докато говореше, в сърцето му се породи онзи трепет, който ние приемаме за искреност.

След това си спомни един неин отговор на нещо, което я бе попитал. Той си го спомни така — а може би несъзнателно го бе подредил или обработил:

— Една жена трябва да умее да целува един мъж красиво и романтично, без каквото и да било желание да бъде негова съпруга или любовница.

Както винаги, когато бе с нея, тя като че ли постепенно израстваше, при което накрая преживявания, твърде дълбоки, за да бъдат изразени с думи, сякаш се настаняваха трайно в очите й.

Измина един час и огънят подскачаше, изпаднал в лек екстаз, сякаш отмиращият му живот бе сладък. Сега бе пет часът и часовникът над камината огласи стаята с биенето си. После, сякаш тези тънки леки удари, които отмерваха падането на листенцата от цветовете на следобеда, разбудиха у Антъни някаква животинска чувственост. Той я притегли към себе си нагоре, тя стана и той я притисна безпомощна, останала без дъх, с целувка, която не бе нито игра, нито подчинение.

Ръцете й се отпуснаха встрани. След миг бе свободна.

— Недей! — каза тихо тя. — Не искам това.

Глория седна в далечния край на дивана и се взря пред себе си. Челото й бе навъсено. Антъни се отпусна до нея и постави длан върху ръката й. Тя бе някак си безжизнена и не отвърна на докосването му.

— Защо, Глория! — Той понечи да я прегърне, но тя се отдръпна.

— Не искам това — повтори.

— Много съжалявам — каза той с известно нетърпение. — Аз… аз не знаех, че му отдаваш толкова голямо значение.

Тя не отговори.

— Няма ли да ме целунеш, Глория?

— Не искам. — Стори му се, че не се е помръдвала от часове.

— Внезапна промяна, така ли? — Гласът му вече се изпълваше с раздразнение.

— Нима? — На нея като че ли й беше безразлично. Като че гледаше съвсем непознат човек.

— Може би е по-добре да си вървя.

Никакъв отговор. Той стана и я погледна ядосано, несигурно. После отново седна.

— Глория, Глория, няма ли да ме целунеш?

— Не. — Устните й, разтворили се колкото да отронят думата, леко трепереха.

Той отново се надигна, този път по-нерешително, по-неуверено.

— Тогава ще си вървя.

Мълчание.

— Добре — отивам си.

Той осъзнаваше, че в думите му има някаква отчайваща липса на оригиналност. Всъщност чувстваше, че цялата атмосфера бе станала потискаща. Искаше тя да проговори, да крещи по него, да вика, да направи каквото и да е, но да наруши това всепоглъщащо и ледено мълчание. Проклинаше се, че е слабохарактерен глупак, че най-осезаемото му желание беше да я развълнува, да я нарани, да я накара да трепне. Безпомощно, неволно, той сгреши за трети път:

— Ако си уморена да ме целуваш, по-добре да си вървя.

Видя как устните й леко се присвиха и последните остатъци от достойнството му го напуснаха. Най-после тя проговори:

— Струва ми се, че го каза вече няколко пъти.

Той тутакси стана, видя шапката и палтото си върху един стол — пипнешком се добра до тях — това продължи един непоносим миг. Поглеждайки отново към дивана, разбра, че тя не се бе обърнала, дори не бе помръднала. Той промълви едно треперещо „довиждане“, за което веднага съжали, и излезе бързо, но без достойнство от стаята.

В продължение на доста време Глория не издаде нито звук. Устните й все още бяха присвити, погледът й бе вперен напред, горд, далечен. После очите й леко се замъглиха и тя промълви три думи, сякаш на затихващия огън:

— Довиждане, глупак такъв!

Паника

Мъжът бе понесъл най-тежкия удар в живота си. Най-после бе разбрал какво иска, но откривайки го, като че ли завинаги бе изгубил възможността да го достигне. Той се прибра у дома си нещастен, отпусна се в едно кресло, без дори да свали палтото си, и седя така в продължение на около час, а умът му блуждаеше в дебрите на безплодно и злощастно самовглъбяване. Тя го бе отпратила! Това в крайна сметка бе бремето на неговото отчаяние. Вместо да я сграбчи и да я притисне силно, докато тя се поддадеше на желанието му, вместо да я срази със силата на собствената си воля, той си бе тръгнал от стаята й, разгромен и безсилен, с отпуснати краища на устните и каквато и сила да бе имало в скръбта и гнева му, се бе прикрила зад вида му на изпъден ученик. В един момент тя го бе харесвала много — о, почти го бе обичала. В следващия той й беше станал безразличен, един нахален и успешно унижен мъж.

Той не се укоряваше особено — е, може би малко, но сега го вълнуваха други неща, далеч по-неотложни. Той бе не толкова влюбен в Глория, колкото луд по нея. Ако не можеше отново да я има близо до себе си, да я целува, да я притиска и покорява, не му трябваше нищо повече от живота. За трите минути на крайно и непоколебимо безразличие момичето бе успяло да завладее изцяло съзнанието му. Бушуващите му мисли обаче се лутаха между страстния копнеж за целувките й и също толкова страстния копнеж да я нарани, а подсъзнателно у него витаеше силното желание да притежава тържествуващата душа, която бе изгряла през онези три минути. Тя бе прекрасна — но особено жестока. Той трябваше да овладее онази сила, която успя да го отпрати.

Понастоящем такъв анализ не бе по силите на Антъни. Яснотата на ума му, всички онези безкрайни способности, които според него му бе дала Иронията, като че бяха пометени с един замах. Не само за тази вечер, а и за идните дни и нощи, книгите му щяха да бъдат всичко за него, а приятелите му — единствените хора, които живеят и се движат в мъглявия външен свят. Светът, от който той се опитваше да избяга — свят студен и изпълнен с леден вятър, който го бе допуснал едва за миг в една къща, където грееше огън.

Към полунощ започна да осъзнава, че е гладен. Излезе на Петдесет и втора улица, където бе толкова студено, че не виждаше почти нищо, а влагата замръзваше по миглите и ъгълчетата на устните му. Северна пустота бе обхванала всичко, бе се настанила върху нерадостните улици, където тъмни опаковани фигури, изглеждащи още по-черни на фона на нощта, се движеха, препъвайки се по тротоара, през пронизващия вятър, плъзгаха внимателно крака напред, сякаш се бяха качили на ски. Антъни зави към Шесто Авеню, дотолкова потънал в мислите си, че не забеляза неколцината минувачи, които го изгледаха. Палтото му беше широко разтворено и вятърът го хапеше, суров и носещ безмилостна смърт.

… Не след дълго го заговори една сервитьорка — дебела и с очила с тъмни рамки, провесени на дълъг черен шнур:

— Поръчвайте, моля.

„Гласът й — помисли си той — е ненужно силен.“ Вдигна поглед, изпълнен с негодувание.

— Ще поръчвате ли, или не?

— Разбира се — възмути се той.

— Че аз вече трети път ви питам. Тук да не е чакалня!

Той погледна големия стенен часовник и установи сепнато, че минава два часът. Намираше се някъде около Тридесета улица и след миг откри и разчете върху входната врата рекламата на ЧАЙЛД’С, оградена в бял полукръг от букви. Заведението бе почти празно — имаше само три-четири полузамръзнали нощни птици.

— Дайте ми бекон с яйца и кафе, моля.

Сервитьорката го погледна за последен път с отвращение и бързо отнесе нелепо интелектуалния си вид, подсилен от очилата на шнур.

Господи! Целувките на Глория бяха такива цветя!

Той си спомняше, все едно бяха минали години, свежестта на ниския й глас, красивите извивки на тялото й, греещи през дрехите й, лицето й с цвят на лилия под уличните лампи — под лампите.

Нещастието отново се спусна над него, напластявайки ужас над болката и копнежа. Той я бе изгубил. Така беше — нямаше защо да го отрича, нямаше как да го омаловажи. Но на хоризонта му се бе появила една нова мисъл — какво щеше да стане с Блокман! Какво щеше да се случи сега? Налице беше един богат мъж на средна възраст, достатъчно толерантен към една красива жена, за да задоволява прищевките й и да се поддава на нейното неразумие, да я носи на ръце, както вероятно тя би искала да бъде носена — като ярко цвете в бутониерата му, в безопасност от нещата, които я караха да се страхува. Той чувстваше, че тя си играе с мисълта за брак с Блокман и че беше твърде възможно разочарованието от Антъни в изблик на внезапен порив да я тласне в ръцете на онзи.

Тази мисъл го докара до лудост, по детски. Той искаше да убие Блокман и да го накара да страда за своята самонадеяност. Повтаряше си го непрекъснато със здраво стиснати зъби и поглед, изпълнен с една съвършена смесица от омраза и страх.

Но зад тази непристойна ревност Антъни всъщност бе влюбен, бе влюбен дълбоко и искрено, както се казва, когато става дума за любов между мъж и жена.

До лакътя му се появи поръчаното кафе, което изпускаше постепенно стапяща се струйка пара. Нощният управител, който бе зад гишето, изгледа неподвижната фигура, седнала сама до последната маса, после с въздишка се приближи към нея тъкмо когато малката стрелка застана върху тройката на стенния часовник.

Мъдрост

Измина още един ден и бурята поутихна, в резултат на което Антъни започна да упражнява контрол върху разума си. Той бе влюбен — крещеше го на себе си, изпълнен със страст. Нещата, които само преди седмица му се бяха стрували непреодолими препятствия — ограничените му доходи, желанието му да бъде безотговорен и независим, — за тези четиридесет часа се бяха превърнали в дреболия в сравнение с порива на неговото увлечение. Ако не се оженеше за нея, животът му щеше да бъде посредствена пародия на собственото му юношество. Трябваше му надежда, за да може да гледа хората и да понася непрестанното напомняне, с което щеше да бъде изпълнено цялото му съществувание. И той отчаяно и настървено си изграждаше надежда, използвайки като материал за това мечтите си. Тази надежда обаче бе доста крехка, тя се счупваше и разпиляваше по десетина пъти на ден, подхранваше се от присмеха и все пак бе надежда, която щеше да укрепи неговото самоуважение.

От всичко това се роди една искрица мъдрост, истинско собствено негово възприятие от безоблачното минало.

„Паметта е къса“ — помисли си той.

Толкова е къса. В критичния момент председателят на комисията е заел мястото си, а потенциалният престъпник се нуждае само от едно побутване, за да влезе в затвора, осъден от честните професионални футболни лиги. Но нека бъде оправдан — и след година всичко ще бъде забравено. „Да, той веднъж имаше неприятности, технически подробности, струва ми се.“ О, паметта е много къса!

Антъни бе виждал Глория всичко на всичко десетина пъти, да речем, за около двадесетина часа. Да предположим, че не я види в продължение на месец, не прави опити да се среща или да говори с нея и избягва всички места, където тя би могла да бъде. Не беше ли възможно, още повече че тя не го обичаше, към края на този период събитията да заличат спомена за него от съзнанието й, а от неговата душа — обидата и унижението? Тя щеше да забрави, тъй като щеше да има други мъже. Той премигна. Сега схвана смисъла — други мъже. Два месеца — господи! По-добре три седмици, две седмици…

Всички тези неща той си мислеше на втората вечер след катастрофата, докато се събличаше, и в този момент се хвърли върху леглото и остана там, леко треперещ и вперил поглед към горната част на балдахина.

Две седмици — та това беше по-зле от нищо. За две седмици той щеше да се доближи до нея точно толкова, колкото и сега, без особена лична ангажираност или доверие — оставайки все още мъжът, който бе отишъл твърде далеч, а после бе изпаднал в страдания за период, който бе момент от гледна точка на времето, но всъщност беше цяла вечност. Не, две седмици бяха прекалено кратък срок. Каквато и горчивина да бе изпитала тя в онзи следобед, трябваше й време, за да заглъхне. Той трябваше да й даде това време, през което случилото се щеше да избледнее, а после още време, когато тя постепенно щеше да започне да мисли за него, без значение колко смътно, с ясната перспектива да си спомни както любезността му, така и унижението му.

Накрая той определи на шест седмици интервала, който вероятно бе най-подходящ за целта му, и отбеляза „свободните си дни“ в настолния си календар. Установи, че срокът изтича на девети април. Много добре! На този ден той ще й телефонира и ще попита дали може да я посети. Дотогава — мълчание.

След като взе това решение, изпита явно облекчение. Беше предприел поне една стъпка по посока на надеждата си и осъзна, че колкото по-малко мислеше за нея, толкова по-добре щеше да успее да създаде желаното впечатление, когато се срещнат.

След още един час той заспа дълбок сън.

Интервалът

Независимо от това обаче дните си минаваха и блясъкът на косите й се замъгляваше в съзнанието му. Година раздяла би могла да го заличи напълно, но в шест седмици имаше множество неприятни моменти. Той изпитваше ужас от гледката на Дик и Моури, представяйки си в най-буйните си фантазии, че те знаят всичко — но когато тримата се срещнаха, Ричард Керъмъл, а не Антъни, стана център на вниманието. „Демоничният любовник“ бил приет за незабавно публикуване. Антъни почувства, че от този момент нататък той се отдалечи. Вече не копнееше за топлотата и сигурността, изпитвани в компанията на Моури, с която бе свикнал от ноември насам. Това сега можеше да му даде само Глория и никой друг. Успехът на Дик го зарадва само инцидентно и доста го разтревожи. Това означаваше, че светът върви напред — пише, чете, публикува — и живее. А той би искал светът да стои и да чака със затаен дъх шест седмици — докато Глория забрави.

Две срещи

Най-голямо удоволствие той намираше в компанията на Джералдин. Веднъж я води на вечеря и на театър, а няколко пъти я кани в апартамента си. Когато бе с нея, тя го поглъщаше, не като Глория, но все пак потушаваше онази еротична чувствителност у него, която се вълнуваше заради Глория. Нямаше значение как целуваше Джералдин. Целувката си беше целувка — и трябваше да се изпита пълното удоволствие на краткостта й. За Джералдин нещата си имаха точно определени места: целувката беше едно, а всичко след това — друго. Целувките бяха добро нещо, но другото беше „лошо“.

Към средата на определения интервал в два последователни дни се случиха две непредвидени неща, които нарушиха обхваналото го спокойствие и временно го върнаха към предишното му състояние.

Първото бе това, че видя Глория. Срещнаха се съвсем за малко. И двамата си кимнаха. И двамата говориха, но никой не чу другия. Но когато всичко свърши, Антъни прочете от горе до долу една колона от „Сън“ три пъти един след друг, без да разбере нито едно изречение.

А човек би помислил, че Шесто Авеню е безопасна улица! След като престана да посещава бръснаря си в „Плаза“, една сутрин той сви надолу по улицата, за да отиде да се обръсне, и докато чакаше реда си, свали палтото и жилетката си и застана с разкопчана яка близо до входа на бръснарницата. Денят беше същински оазис сред студената мартенска пустиня и тротоарът гъмжеше от хора, които се наслаждаваха на приятното слънце. Една яка жена, тапицирана в кадифе и с прекалено начервени бузи, разхождаше пудела си, който се изпъваше на каишката си — създаваше впечатление на влекач, теглещ океански лайнер. Непосредствено зад тях мъж в син раиран костюм и бели гети се усмихна при вида на тази гледка и улавяйки погледа на Антъни през стъклото, му намигна. Антъни се засмя, неочаквано обзет от онова настроение, в което мъжете и жените стават жертва на безмилостни и абсурдни фантазии, гротескно изопачени и закръглени в ъгловатия свят на собственото им битие. Те породиха у него същите усещания, както и онези странни риби чудовища, които обитават загадъчния растителен свят на аквариумите.

Случайно погледът му попадна върху двама други минувачи, мъж и момиче — и в един ужасен миг момичето се преобрази в Глория. Той стоеше безсилен, те се приближиха, Глория погледна вътре и го видя. Очите й се разшириха и тя учтиво се усмихна. Устните й се раздвижиха. Беше на по-малко от метър.

— Как си? — измърмори той глупаво.

Глория, щастлива, красива и млада — беше с мъж, когото той не бе виждал преди.

Тъкмо тогава се освободи столът на бръснаря и той изчете три пъти подред колоната на вестника…

Следващата случка стана на другия ден. Влизайки в един бар в Манхатън към седем часа, той попадна на Блокман. Оказа се, че заведението е полупразно и преди да се разпознаят, Антъни се бе настанил в непосредствена близост до по-възрастния си познат и бе поръчал питие, така че беше неизбежно да завържат разговор.

— Здравейте, мистър Печ — каза Блокман достатъчно любезно.

Антъни пое протегнатата ръка и те размениха няколко афоризъма за колебанията на живачния стълб.

— Често ли идвате тук? — попита Блокман.

— Не, много рядко.

Той пропусна да отбележи, че доскоро любимото му заведение бе барът в „Плаза“.

— Хубав бар. Един от най-добрите в града.

Антъни кимна. Блокман изпразни чашата си и взе бастуна си. Той бе в смокинг.

— Е, да побързам. Ще вечерям с мис Гилбърт.

Внезапно смъртта го погледна с две сини очи. Ако седящият срещу него мъж му беше казал, че след като излезе на улицата, ще убие човек, едва ли би могъл да му нанесе по-фатален удар. Лицето му трябва да бе доста почервеняло, тъй като чувстваше как всеки нерв по него е изопнат и трепти. С неимоверно усилие възпроизведе една сурова, о, тъй сурова, усмивка и каза учтиво „довиждане“. Но през нощта лежа буден до след 4 часа, полубесен от печал, страх и ужасяващи представи.

Слабост

И през един ден на петата седмица той й се обади. Седеше в апартамента си, опитвайки се да чете „L’Éducation sentimentale“[8], когато нещо в книгата отпрати мислите му в посоката, в която те обикновено се насочваха, щом биваха освободени, подобно на кон, втурнал се към родната конюшня. С внезапно учестен дъх той отиде до телефона. Когато даде номера, струваше му се, че заеква и гласът му трепери като на ученик. Вероятно телефонистката от централата бе чула биенето на сърцето му. Звукът от вдигането на слушалката от отсрещната страна бе като известяването на Страшния съд, а гласът на мисис Гилбърт — мек като кленов сироп, леещ се в стъклена кана, със своето „Алооо?“ — го накара да изпита истински ужас.

— Мис Глория не се чувства добре. Тя спи. За кого да предам?

— Никого! — изкрещя той.

Обзет от дива паника, тресна слушалката и се свлече в креслото, облян от студената пот на бездиханно облекчение.

Серенада

Първото, което й каза, беше:

— О, подстригала си се!

А тя отвърна:

— Да, не е ли великолепно?

Тогава това не беше модерно. Щеше да стане модерно след пет-шест години. Но по това време се смяташе за проява на крайна смелост.

— Навън грее слънце — обяви той тържествено. — Не искаш ли да се поразходим?

Тя облече манто, сложи си една малко старомодна пикантна шапка ала Наполеон в син цвят и тръгнаха надолу по авенюто към Зоопарка, където се възхитиха от величието на слона, от дългата шия на жирафа, но не посетиха клетката на маймуните, тъй като Глория каза, че миришели лошо.

После се насочиха обратно към „Плаза“, като не говореха за нещо, а просто се наслаждаваха на пеещата във въздуха пролет и на топлия балсам, който бе покрил внезапно позлатения град. Отдясно бе паркът, а наляво грамада от гранит и мрамор въплъщаваше безумното и хаотично послание на някакъв милионер, отправено към онези, които биха искали да го чуят. Беше нещо от рода на: „Работих и спестявах, и бях по-умен от всеки друг, така че ето ме сега тук, за бога!“

Пето Авеню бе побрало всички най-нови модели автомобили, а в далечината се извисяваше хотел „Плаза“, необичайно бял и привлекателен. Гъвкавата и ленива Глория вървеше на разстояние една сянка пред него, леейки случайни коментари, които се задържаха за миг в ослепителния въздух, преди да достигнат до слуха му.

— О! — извика тя. — Искам да отида на юг в Хот Спрингс! Искам да изляза навън, да се търкалям по младата трева и да забравя, че е имало зима.

— Недей!

— Искам да слушам как милион червеношийки вдигат страхотна врява. Аз обичам птиците.

— Всички жени са птици — подхвърли той.

— И каква съм аз? Бърза и алчна?

— Лястовица, струва ми се, а понякога райска птица. Повечето момичета са врабчета, разбира се — виждате ли онези бавачки там? Те са врабчета — или пък свраки? Но има, разбира се, и момичета канарчета, както и момичета червеношийки.

— И момичета лебеди и момичета папагали. Всички зрели жени са ястреби, струва ми се, или пък сови.

— А аз какво съм — мишелов?

Тя се засмя и поклати глава.

— О, не, ти изобщо не си птица. Не мислиш ли? Ти си сибирски вълк.

Антъни си спомни, че това бяха бели кучета, които винаги изглеждаха неестествено гладни, но обикновено се появяваха на фотографиите на разни херцози и принцеси, поради което той се почувства поласкан.

— Дик е фокстериер, хитър фокстериер — продължи тя.

— А Моури е котарак.

В същия момент му хрумна мисълта за приликата на Блокман с охранен и обидчив шопар. Но запази дискретно мълчание.

По-късно, когато се разделиха, Антъни я попита кога може да я види отново.

— Никога ли не поемаш ангажименти за по-дълго време напред? — молеше я той. — Дори ако става дума за след седмица? Мисля, че ще бъде приятно да прекараме цял ден заедно, и сутринта, и следобеда.

— Да, нали? — Тя се замисли за миг. — Нека го направим идната неделя.

— Добре. Ще съставя такава програма, че няма да ни остане свободна минута.

И той го направи. Дори предвиди в подробности как щяха да протекат двата часа, през които тя щеше да го посети в апартамента му за чай. Как добрият стар Баундс щеше да разтвори широко прозорците, за да влиза свежият бриз, но как щеше да има и огън в камината, ако въздухът бъде студен. И как щеше да има купища цветя навсякъде, в големи вази, които той щеше да купи специално за случая. Щяха да седят на канапето.

И когато дойде денят, те наистина седяха на канапето. Не след дълго Антъни я целуна, защото всичко това стана доста естествено. Той установи, че сладостта все още е застинала по устните й, както и че никога не се бе отдръпвал от тях. Огънят беше силен, а леките въздишки на бриза през завесите донасяха сочна влага с обещание за май и за лято. Душата му се пробуди от вълнението на далечна музика. Стори му се, че чува акордите на далечни китари и пляскането на вълни върху топъл средиземноморски бряг — защото сега бе тъй млад, както никога вече нямаше да бъде, и бе по-тържествуващ и от смъртта. Твърде скоро обаче стана шест часът и откъм ъгъла се чу дразнещата мелодия на камбаните на „Света Ана“. През спускащия се здрач те излязоха на авенюто, където тълпите, подобни на пуснати на свобода затворници, се носеха с лека стъпка след дългата зима, горните етажи на автобусите бяха претъпкани с хора, които се чувстваха като крале, а магазините бяха препълнени с леки неща за лятото, чаканото лято, веселото и многообещаващо лято, което правеше с любовта онова, което зимата правеше с парите. Животът сякаш пееше на уличния ъгъл, опитвайки се да изкара пари за вечерята си! Животът забъркваше своите коктейли направо на улицата! Сред тълпата имаше старици, които изпитваха желание да се състезават и да спечелят бягане на сто метра!

Тази нощ в обляната от лунна светлина хладна стая Антъни лежеше и се връщаше към всяка минута от изминалия ден, сякаш беше дете, седнало сред цяла купчина, дългоочаквани коледни играчки. Той й бе казал нежно, почти по средата на една целувка, че я обича, а тя му се беше усмихнала, бе се притиснала до него и бе измърморила: „Радвам се“, гледайки го в очите. Имаше някаква промяна в отношението й към него, като че изпитваше някакво чисто физическо привличане и странно емоционално напрежение, достатъчно да го накара да вкопчи ръцете си една в друга и да затаи дъх при спомена за това. Бе се почувствал по-близо до нея от всякога. В състояние на екстаз той извика на глас в празната стая, че я обича.

Телефонира й на сутринта — този път без колебание, без несигурност — вместо това имаше безумно удоволствие, което се удвои и утрои, когато чу гласа й.

— Добро утро, Глория.

— Добро утро.

— Това се обадих да ти кажа, скъпа.

— Радвам се, че го направи.

— Бих искал да те видя.

— Утре вечер.

— Толкова далече е, нали?

— Да.

В гласа й звучеше известна неохота. Ръката му стисна слушалката.

— Не може ли да дойда довечера?

Едва промълвеното „да“ му се бе сторило като сияйно откровение.

— Имам среща.

— О…

— Но мога… мога да я отменя.

— О! — Истински вик, рапсодия. — Глория?

— Какво?

— Обичам те.

Нова пауза, а после:

— Аз… Радвам се.

Щастието, както бе отбелязал Моури Ноубъл веднъж, продължава само в първия час след избавлението от някое особено голямо нещастие. Но какво бе лицето на Антъни, когато вървеше по коридора на десетия етаж в „Плаза“ тази вечер! Тъмното му око блестеше, устата му бе обградена от гънки, издаващи невероятна радост. Той бе по-красив от всякога, насочил се към един от онези безсмъртни моменти, които идват толкова лъчезарни, че сиянието им се помни години след това.

Почука и влезе веднага щом чу отговор. Глория, облечена в розово, свежа като цвете, седеше насреща му, притихнала и вперила в него широко отворените си очи.

Когато затвори вратата зад себе си, тя нададе лек вик и бързо прекоси разделящото ги пространство, а ръцете й се вдигнаха във въздуха още преди да го бе достигнала. Изрядните дипли на роклята й се смачкаха помежду им в тържеството на дълга прегръдка.

[1] Остроумие (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Свеждане до безсмислие (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Членове на Епископалната църква, т.е. вярващи в съборното начало на Църквата за разлика от „папистите“, които поддържат папското начало. — Б.пр. ↑

[4] Тъпак, дръвник (англ.). — Б.пр. ↑

[5] Грубо построена къща, обикновено дървена (англ.). — Б.пр. ↑

[6] Приказно красиво момче, син на троянския цар Трос, похитено от Зевс, за да му служи като виночерпец. — Б.пр. ↑

[7] Таис (Таида) — прочута гръцка хетера от IV в.пр.Хр., която следва Александър Велики в неговите походи — Б.ред. ↑

[8] „Възпитание на чувствата“ от Гюстав Флобер. — Б.пр. ↑

Книга втора

I. Щастливи часове

След две седмици Антъни и Глория започнаха да се отдават на разговори с практическа насоченост, както наричаха срещите си, при които под прикритието на жесток реализъм се разхождаха на вечната лунна светлина.

— Не толкова, колкото за теб — настояваше критикът на belles-lettres[1]. — Ако наистина ме обичаше, щеше да искаш всички да го знаят.

— Искам — протестираше тя. — Искам да застана на уличния ъгъл като продавачка на сандвичи и да информирам минувачите.

— Тогава изброй ми всички причини, поради които ще се омъжиш за мен през юни.

— Ами… ти си толкова чист. Ти си чист като порив на вятъра, като мен. Има два вида хора, нали разбираш. Дик е от първия тип — той е чист като лъснат тиган. А ние с теб сме чисти като поток, като вятър. Когато видя даден човек, мога да позная дали е чист и ако е така — каква точно е чистотата му.

— Ние сме близнаци.

Блажена мисъл!

— Мама казва — поколеба се тя с известна несигурност, — мама казва, че понякога две души се създават заедно и… и в любов още преди да бъдат родени.

Билфизмът печелеше най-лесната си привърженичка… След малко той вдигна глава и се засмя беззвучно по посока на тавана. Когато погледът му се върна на нея, видя, че се бе ядосала.

— Защо се смееш? — извика тя. — Вече два пъти го правиш. Нищо смешно няма в нашата връзка. Нямам нищо против да играя ролята на глупачка, не възразявам и когато на теб ти се налага да го правиш, но не мога да понасям да го правим, когато сме заедно.

— Съжалявам.

— О, не ми казвай, че съжаляваш! Ако не можеш да измислиш нещо по-добро, просто си мълчи!

— Обичам те.

— Не ме интересува.

Последва мълчание. Антъни бе потиснат… Най-после Глория промърмори:

— Съжалявам, постъпих лошо.

— Де. Вината беше моя.

Мирът бе възстановен — а последвалите моменти бяха толкова по-сладки и пронизващи, и неудържими. Те бяха звезди на сцената, играещи пред публика от двама, а страстта на превъплъщението им пресъздаваше действителността. Най-после я имаше и квинтесенцията на самоизразяването — и въпреки това като че ли по-голямата роля в изразяването на любовта им бе поета от Глория, отколкото от Антъни. Той често се чувстваше като гост на празненството, организирано от нея.

Моментът, в който съобщиха на мисис Гилбърт, бе доста объркан. Тя седеше свита в едно малко кресло, слушаше с напрегната съсредоточеност и от време на време премигваше. Трябваше да го е разбрала — от три седмици Глория не се срещаше с другиго — и трябваше да забележи, че този път в поведението на дъщеря й има някаква несъмнена разлика. Даваха й да изпраща специални пакети. Беше се заслушвала, както правят повечето майки, в гласа от отсрещната страна на телефона, прикрит, но въпреки това любезен…

… Тя обаче деликатно се престори на изненадана и заяви, че е безкрайно доволна. Без съмнение беше така, както и без съмнение здравецът цъфтеше в сандъчетата по прозорците, а влюбените търсеха романтично уединение във файтоните с две колела и капра отзад.

— Странно хрумване — или пък си разменяха купища листчета, върху които драскаха „Знаеш, че е така“ и си го побутваха един на друг.

Но между целувките Антъни и това златно момиче се караха непрекъснато.

— Глория — крещеше той, — нека ти обясня!

— Не ми обяснявай. Целуни ме.

— Не мисля, че така е правилно. Ако съм наранил чувствата ти, трябва да го обсъдим. Не ми харесва това „целуни ме и забрави“.

— Но аз не искам да споря. Чудесно е, че можем да се целунем и да забравим, а когато не можем, тогава ще е дошло времето да спорим.

Изведнъж някакво едва доловимо различие придоби такова значение, че Антъни стана и се напъха в палтото си — за момент изглеждаше, сякаш щеше да се повтори сцената от миналия февруари, но като знаеше колко дълбоко развълнувана беше тя, той възпря достойнството и гордостта си и след миг Глория хълцаше в обятията му, а прекрасното й лице бе нещастно като на малко момиченце.

Междувременно те се разкриваха един пред друг, неохотно, със странни реакции и извъртания, чрез нещастия и предразсъдъци, и непреднамерени намеци за миналото. Момичето беше забележително неспособно на ревност, а тъй като той бе крайно ревнив, тази нейна добродетел нараняваше честолюбието му. Той й разказваше тайни епизоди от живота си с цел да разбуди някаква искра у нея, но се оказа безполезно. Сега го притежаваше и не се нуждаеше от отминалите му години.

— О, Антъни — казваше тя, — всеки път, когато съм лоша с теб, след това съжалявам. Какво ли не бих дала да ти спестя някоя кратка моментна болка.

И в този миг очите й се пълнеха със сълзи и тя не осъзнаваше, че дава израз на една илюзия. И все пак Антъни знаеше, че има дни, в които те можеха да се нараняват един друг преднамерено — като дори изпитваха удоволствие от ударите. Тя непрестанно го озадачаваше: в един момент беше толкова близка и очарователна, стремяща се отчаяно към немислимо съвършен съюз, а в следващия бе притихнала и хладна, очевидно неразвълнувана от каквато и да било мисъл за любовта им или от това, което казваше той. Той често пъти откриваше, че в крайна сметка тези знаменателни прояви на сдържаност водеха до физически дискомфорт — макар че тя никога не се оплакваше, докато той не свършеше — или пък до някакво лекомислие или арогантност, или пък до неудовлетворително ястие на вечеря, но дори и тогава средствата, използвани от нея за непреодолимата дистанция, с която се обграждаше, бяха загадка, заровени някъде назад в нейните двадесет и две години на непоколебима гордост.

— Защо харесваш Мюриъл? — попита я той веднъж.

— Не я харесвам… много.

— Тогава защо излизаш с нея?

— Просто за да не излизам сама. Подобни момичета не изискват напрягане. Те като че ли просто вярват на всичко, което им казвам — но аз повече харесвам Рейчъл. Мисля, че е сладка — и е толкова чиста и хитра, не мислиш ли? Имах и други приятелки — в Канзас Сити и в училище, — разни момичета, които случайно се сближаваха с мен, а после се отдръпваха без особена причина, обикновено заради някое момче. И аз повече не се интересувах от тях. Сега повечето са омъжени. Какво значение има — те бяха просто познати хора.

— Ти харесваш повече мъжете, така ли е?

— О, много повече. Умът ми е настроен за тях.

— Твоят ум е като моя. Не е определено мъжки, нито определено женски.

По-късно тя му разказа за началото на познанството си с Блокман. Един ден в „Делмонико“ Глория и Рейчъл попаднали на Блокман и мистър Гилбърт, които обядвали, и любопитството я подтикнало да се присъединят към тях. Тя го бе харесала — и то доста. Той бил като спасение от младежите, а освен това се задоволявал с толкова малко. Създавал й настроение и я разсмивал, независимо дали я разбирал, или не. Срещала се с него няколко пъти въпреки явното неодобрение на родителите си и след около месец той й предложил да се омъжи за него, обещавайки й всичко — от вила в Италия, до блестяща кариера в киното. Тя се изсмяла в лицето му — и той също се изсмял.

Но не се отказал. До пристигането на Антъни на арената полагал упорити усилия. Тя се отнасяла добре с него, като оставим настрани това, че винаги го наричала с оскърбителен прякор — като междувременно разбрала, че, образно казано, той я следвал, докато вървяла по оградата, за да я хване, ако падне.

Вечерта преди обявяването на годежа тя казала на Блокман. Ударът бил тежък. Тя не разказа на Антъни подробностите, но намекна, че той доста е спорил с нея. Антъни разбра, че разговорът е привършил много бурно, като Глория — хладна и невъзмутима — е лежала свита в ъгъла на канапето, а Джоузеф Блокман от „Филмс пар екселанс“ крачел по килима с присвити очи и наведена глава. Глория изпитвала съжаление към него, но преценила, че е по-добре да не го показва. В последен изблик на любезност тя се опитала да го накара да я намрази. Но Антъни, знаейки, че безразличието на Глория бе най-силната й съблазън, си представи колко безполезно е било това. Често пъти мислите му случайно се насочваха към Блокман, докато накрая го забрави напълно.

Апогей

Един следобед те намериха по-предни места на слънчевия горен етаж на един автобус и с часове се возиха от площада, озарен от залязващото слънце покрай здрача, спускащ се над реката. После, когато последните слънчеви лъчи напуснаха западните улици, се насочиха към оживеното авеню, потъмняло от застрашителните рояци пчели, плъзнали от универсалните магазини. Движението бе натоварено и изобилстваше от безразборни задръствания. Автобусите бяха като плътно притиснати от тълпата платформи, чакащи изсвирването на регулировчика.

— Не е ли хубаво! — извика Глория. — Виж!

Един мелничарски фургон с бяло брашно, каран от набрашнен клоун, премина пред тях, теглен от бял кон, впрегнат редом до черния си събрат.

— Колко е жалко! — оплака се тя. — Толкова красиво биха изглеждали в здрача, ако и двата коня бяха бели. Страхотно съм щастлива в тази минута, в този град.

Антъни поклати глава в знак на несъгласие.

— Мисля, че градът е шарлатанин. Винаги се бори да достигне огромния си и впечатляващ градски характер, който му приписват. Опитва се да бъде един романтичен метрополитен.

— Не е така. Мисля, че наистина е впечатляващ.

— Само понякога. Но това е понятно и изкуствено зрелище. То има своите създадени от пресата звезди и своята крехка и нетрайна сцена и, трябва да призная, най-голямата армия от статисти, събирани някога на едно място. — Той поспря, засмя се и продължи: — От техническа гледна точка може би е отлично, но не е убедително.

— Обзалагам се, че полицаите смятат хората за глупаци — каза Глория замислено, докато гледаше как указват помощ на една грамадна, но страхлива дама да пресече улицата. — Винаги им се струват изплашени и неспособни, и стари. — А после: — По-добре да слезем. Обещах на мама да вечерям рано и да си легна. Казва, че имам уморен вид, по дяволите.

— Бих искал да сме женени — промълви той изтрезнял. — Нямаше да се налага да си пожелаваме „лека нощ“, а щяхме да правим каквото си искаме.

— Би било хубаво, нали! Мисля, че трябва много да пътуваме. Искам да посетя Средиземноморието и Италия. А по някое време бих искала да се кача и на сцената — да кажем, за около година.

— Можеш да бъдеш сигурна. Ще напиша пиеса за теб.

— Би било чудесно! И аз ще играя в нея. А после някой ден, когато имаме повече пари — което бе тактичен намек за смъртта на стария Адам, — ще си купим разкошно имение, нали?

— О, да, със собствен басейн.

— С цяла дузина басейни. И със собствена река. О, как бих искала това да стане сега.

Странно съвпадение — той искаше съвсем същото нещо. Подобно на гмурци, те се спуснаха в тъмната тълпа, прииждаща на талази, излязоха на хладните улици с номера от петдесет нагоре и лениво се понесоха към къщи, безкрайно романтични един за друг. Вървяха сами в една прохладна градина с дълбоко заспал призрак.

Щастливите дни се носеха като лодка по бавното течение. Пролетни вечери, изпълнени с печална меланхолия, от които миналото изглеждаше прекрасно и горчиво, ги подканяха да се обърнат назад и да видят, че любовите на минали лета отдавна са си отишли и са отмрели в забравените мелодии на онези години. Най-ярките моменти бяха винаги тогава, когато някакво изкуствено препятствие ги разделяше един от друг. В театъра ръцете им се търсеха, преплитаха, искаха и отвръщаха една на друга с нежен натиск в дългата тъмнина. В препълнени стаи устните им изричаха безмълвни думи, разбираеми само за очите на другия. И всичко това без да съзнават, че вървят по стъпките на стотици поколения. Смътно разбираха, че ако истината бе целта на живота, то щастието беше нейна проява, която трябваше да бъде уловена в краткия си трепетен миг. И тогава в една приказна вечер май се превърна в юни. Оставаха шестнадесет дни… петнадесет… четиринадесет…

Три отклонения

Малко преди обявяването на годежа Антъни отиде в Теритаун да види дядо си, който, по-съсухрен и посивял в резултат от злобните шеги на времето, посрещна новината с дълбок цинизъм.

— О, ще се жениш, така значи?

Той изрече това с такава съмнителна любезност и поклати глава нагоре и надолу толкова пъти, че Антъни се почувства доста потиснат. Тъй като не беше наясно с намеренията на дядо си, той предполагаше, че голяма част от парите ще се паднат на него. Доста щяха да отидат и за разни благотворителни дела, разбира се — благотворителност в името на реформаторството.

— И ще работиш ли?

— Защо… — опитваше се да печели време Антъни, донякъде объркан. — Та аз работя. Нали знаете…

— Имах предвид работа — каза Адам Печ обезкуражаващо.

— Още не съм съвсем сигурен с какво ще се занимавам. Все пак не съм просяк — заяви той енергично.

Старецът го изгледа с полупритворени очи. После, почти извинително, го попита:

— Колко спестяваш годишно?

— Нищо засега…

— И след като едва успяваш да живееш с парите си, си решил, че по някакво чудо с тях ще можете да живеете и двама?

— Глория има собствени пари. Достатъчно, за да си купува дрехи.

— Колко?

Без да възприема този въпрос като неуместен, Антъни отвърна:

— Около сто на месец.

— Това прави всичко на всичко седемстотин и петдесет годишно. — После поомекна: — Трябва да са достатъчно. Ако имате разум, това трябва да е достатъчно. Но въпросът е дали го имате, или не.

— Предполагам. — Антъни бе принуден засрамено да изслуша тези назидателни нравоучения на стареца, а следващите му думи бяха изпълнени със суета: — Мога да се справя съвсем добре. Вие май сте убеден, че нищо не струвам. Във всеки случай дойдох просто за да ви съобщя, че ще се женя през юни. Довиждане, сър.

С това той се обърна и тръгна към вратата, без да знае, че в този момент дядо му за пръв път го хареса.

— Почакай! — извика Адам Печ. — Искам да говоря с теб.

Антъни извърна глава.

— Е, сър?

— Седни. Остани тук тази вечер.

Поуспокоен, Антъни седна отново на стола си.

— Съжалявам, сър, но трябва да се видя с Глория довечера.

— Как се казва?

— Глория Гилбърт.

— Нюйоркско момиче ли е? На някои познати?

— Тя е от Средния запад.

— Какво работи баща й?

— В някаква целулоидна корпорация или тръст, или нещо подобно. Те са от Канзас Сити.

— И там ли ще се жените?

— А, не, сър. Мислим да се оженим в Ню Йорк… съвсем скромно.

— А какво ще кажеш да направите сватбата тук?

Антъни се поколеба. Тази идея не му хареса, но вероятно бе разумно да се подсили интересът на стареца към бъдещото му семейство. Освен това Антъни бе леко развълнуван.

— Много любезно от ваша страна, дядо, но няма ли да ви създадем притеснения?

— Всичко създава притеснения. Баща ти също се ожени тук, само че в старата къща.

— Така ли? Аз мислех, че се е оженил в Бостън.

Адам Печ се замисли.

Всъщност е така. Той се ожени в Бостън.

За момент Антъни изпита притеснение от тази поправка и се опита да го прикрие с думи:

— Е, ще говоря за това с Глория. Аз лично бих искал да стане така, но то в крайна сметка зависи от семейство Гилбърт, нали разбирате.

Дядото въздъхна дълбоко, притвори очи и се облегна в креслото си.

— Бързаш ли? — попита той с различен тон.

— Не особено.

— Питам се — подхвана Адам Печ, хвърляйки благ и нежен поглед навън към люляковите храсти, които шумоляха срещу прозорците, — питам се дали някога си се замислял за задгробния живот.

— Ами… понякога.

— Аз мисля много за живота след смъртта. — Очите му бяха замъглени, но гласът му бе уверен и ясен. — Седях си днес тук и си мислех за това, което ни чака, и си спомних за един следобед преди около шестдесет и пет години. Играехме си с по-малката ми сестра, Ани, там, долу, където сега е лятната къща.

Той протегна ръка към дългата цветна леха. Очите му бяха пълни със сълзи, а гласът му трепереше.

— Замислих се… и ми се стори, че и ти трябва да помислиш повече за задгробния живот. Трябва да бъдеш… по-стабилен — той поспря, като че търсейки точката дума, — по-усърден… аз…

След това изражението му се промени, цялата му външност се сви, подобно на някакъв капан, готов да щракне всеки миг, и когато продължи, мекотата бе изчезнала от гласа му:

— … аз бях само две години по-голям от теб — проскърца той с лукав присмех, — когато изпратих трима души от фирмата на Рен и Хърт в приют за бедни.

Антъни смутено се сепна.

— Е, довиждане — каза дядо му неочаквано. — Ще изпуснеш влака.

Антъни напусна къщата необикновено въодушевен, но изпитваше и леко съжаление към стареца — не защото богатството му не можеше да му купи „нито младост, нито добро храносмилане“, а защото бе предложил на Антъни да се ожени в неговата къща и защото бе забравил за сватбата на сина си, нещо, което би трябвало да помни.

Ричард Керъмъл, който бе определен за един от шаферите, причини на Антъни и Глория много тревоги през последните няколко седмици, като непрекъснато затъмняваше светлината от техния прожектор. „Демоничният любовник“ бе публикувана през април и засенчи любовната им авантюра, а може да се каже, че засенчи и всичко останало, до което авторът й се докосна. Това бе доста оригинално, но прекалено художествено написано произведение, третиращо темата за един донжуан от нюйоркските предградия. Както Моури и Антъни бяха казвали и преди, а сега го твърдяха и най-враждебно настроените критици, в Америка нямаше друг автор, способен с такъв размах да опише атавистичните и груби реакции на този обществен слой.

Книгата се позадържа по рафтовете, а после внезапно „тръгна“. Изданията — отначало малки, а после по-големи — увеличаваха броя си всяка седмица. Говорител на Армията на спасението я отрече като цинично изопачаване на нравственото израстване, което се наблюдавало сред подземния свят. Находчиви рекламни агенти разпространиха безпочвения слух, че „Джипси“ Смит щял да заведе дело за клевета, тъй като един от главните герои бил негова пародия. Книгата бе забранена в обществената библиотека на Бърлингтън, щата Айова, а един хроникьор от Средния запад намекна недвусмислено, че Ричард Керъмъл бил в санаториум с диагноза „делириум тременс“.

Авторът наистина прекарваше дните си в състояние на блажена лудост. Творението му присъстваше в три четвърти от разговорите му. Той искаше да знае дали хората са чули „най-новото“. Влизаше в някой магазин и на висок глас поръчваше да му изпратят от книгата, за да привлече случаен признателен поглед от продавача или клиентите. Той знаеше с точност в кои градове и райони на страната книгата му се продава най-добре. Знаеше точно какво печели от всяко издание и когато срещнеше някой, който не я бе чел или, което беше рядкост, не беше чувал за нея, изпадаше в мрачна потиснатост.

Поради това съвсем естествено беше Антъни и Глория да ревнуват и да решат, че той е прекалено замаян от собственото си величие, което го правеше досаден. За голямо неудоволствие на Дик Глория тръбеше навред, че никога не е чела „Демоничният любовник“ и не възнамерява да го прави, докато всички не престанат да говорят за тази книга. Всъщност сега тя нямаше време за четене, тъй като подаръците бяха започнали да пристигат — отначало по-рядко, но вече набираха скоростта на лавина, като се започне от дрънкулки, изпратени от позабравени приятели на семейството, и се стигне до снимки на позабравени бедни роднини.

Моури им подари един изящен сервиз, състоящ се от сребърни чаши, коктейлен шейкър и отварачки за бутилки. Вниманието на Дик бе намерило по-конвенционален израз в сервиз за чай от „Тифани“. Джоузеф Блокман изпрати прост и изящен пътнически часовник, придружен от визитката му. Имаше дори и цигаре от Баундс. Това развълнува Антъни дотолкова, че дори му се доплака. В действителност всяка емоция, лишена от истерия, изглеждаше естествена за половината дузина хора, пометени от тази огромна жертва пред олтара на условността. Определената за тази цел стая в „Плаза“ бе претъпкана с подаръци, изпратени от приятели от Харвард и съдружници на дядо му, със спомени за дните на Глория във Фармоувър, както и с доста трогателни трофеи от бившите й любими, които пристигаха редом с тайнствени и меланхолични послания на внимателно пъхнати картички, започващи с „Не се поколебах, когато…“ или „Със сигурност ти желая много щастие…“, или дори „Когато четеш тия редове, ще бъда на път за…“.

Най-щедрият подарък беше същевременно и най-разочароващият. Той бе направен от Адам Печ — чек за пет хиляди долара.

Антъни проявяваше безразличие към повечето подаръци. Струваше му се, че това ще ги принуди да си водят списък за семейното положение на познатите си поне през следващите петдесет години. Но Глория изпадаше във възторг от всяка нова пратка, късаше опаковката и картона с алчността на куче, риещо за кокал, без дъх дърпаше панделки или развиваше телове и накрая изваждаше цялата вещ, оглеждаше я критично, а лицето й не изразяваше никаква емоция освен обикновен интерес.

— Погледни, Антъни!

— Дяволски хубаво, нали?

Отговорът идваше чак след един час, когато точно му описваше впечатленията си от подаръка — дали би било по-добре, ако той бе по-малък или по-голям, дали е била изненадана от него и ако това е било така, колко точно е била изненадана.

Мисис Гилбърт подреждаше и преподреждаше въображаема къща, разпределяйки подаръците в различните стаи, като им даваше определения от рода на „второкачествен часовник“, или „сребро за всеки ден“ и объркваше Антъни и Глория с полушеговити подмятания за стаята, която тя наричаше „детска“. Тя остана доволна от подаръка на стария Адам и изрази убеждението си, че той е една много древна душа „и всичко останало“. Може би защото Адам Печ никога не прозря дали тя имаше предвид напредналата старост на ума му, или пък това беше някаква нейна собствена психическа квалификация, не може да се каже, че остана доволен. Всъщност той винаги говореше за нея пред Антъни като за „онази стара жена, майката“, сякаш тя бе героиня от някоя комедия, която той многократно бе поставял на театрална сцена. Що се отнася до Глория, той не можеше точно да реши какво мисли. Тя го привличаше, но, както самата Глория каза пред Антъни, вероятно я вземаше за твърди фриволна и се страхуваше да я одобри.

Пет дни!… В градината на Теритаун бе издигнат дансинг. Четири дни… Бе уреден специален влак, който да докара и откара гостите до Ню Йорк. Три дни!…

Дневникът

Тя стоеше до леглото си, облечена със синя копринена пижама, а ръката й понечи да загаси лампата и да потопи стаята в мрак. Внезапно промени намерението си, отвори едно чекмедже на масата и извади малка черна тетрадка, с надпис „Дневник“. Водеше го от седем години. Много от нещата, написани с молив, бяха вече почти нечетливи. Имаше записки за отдавна забравени нощи и следобеди, въпреки че това не беше интимен дневник и да започваше с незабравимото „Ще водя този дневник за бъдещите си деца“. Докато прелистваше страниците, й се стори, че от полузаличените имена я гледат очите на много мъже. С един от тях бе ходила в Ню Хевън за пръв път — през 1908 година, когато бе на шестнадесет и раменете с подплънки бяха на мода в Йейл — и бе поласкана, тъй като „тъчдаун“-ът[2] Мишо я бе „атакувал“ цялата вечер. Тя въздъхна при спомена за сатенената рокля „като на големите“, с която толкова се гордееше, и оркестъра, който свиреше „Яма-яма, мой ямаецо“ и „Градът-джунгла“. Толкова отдавна бе всичко това!… Имена: Елтиндж Риърдън, Джим Парсънс, Къдравия МакГрегър, Кенет Кауън, Фрай Рибешкото око (когото харесваше, защото бе толкова грозен), Картър Кърби — той й изпрати подарък, също както и Тюдор Байърд, Марти Рефър — първият, в когото се бе влюбила за повече от един ден. Стюърт Холкоум, който я бе отмъкнал с автомобила си и се бе опитал насила да я накара да се омъжи за него. И Лари Фенуик, от когото винаги се беше възхищавала, защото една вечер й бе казал, че ако го целуне, ще трябва да слезе от колата му и да се прибере пеша. Какъв списък!

… Е, този списък в края на краищата бе минало. Сега тя беше влюбена, готова бе да се впусне в един вечен романс, който трябваше да синтезира в себе си цялата романтичност. Въпреки това тя чувстваше известна тъга при спомена за онези мъже и за лунните нощи и „трепетите“, които бе изпитвала… и за целувките. Миналото — нейното минало, — о, каква радост! Тя бе изпитала безмерно щастие.

Глория обръщаше страниците и погледът й неволно попадна на разхвърлените записки от последните няколко месеца. Тя внимателно изчете най-новите от тях.

„1-ви април. Зная, че Бил Карстеърс ме мрази, защото се държах лошо, но понякога не ми харесва да проявяват към мен прекалена сантименталност. Ходихме с колата му до кънтри клуба «Рокиър», а през дърветата се виждаше най-чудесната луна. Сребристата ми рокля бледнееше. Странно е как човек забравя другите вечери в «Рокиър» — с Кенет Кауън, когато толкова го обичах!“

„3-ти април. След два часа, прекарани с Шрьодер, който, както ми казаха, имал милиони, реших, че подобно придържане към нещата изхабява, особено когато става дума за мъже. Няма нищо по-прекалено от това, но, кълна се, от днес нататък ще се забавлявам. Говорихме за «любов» — колко банално! С колко ли мъже съм говорила за любов?“

„11-и април. Печ наистина се обади днес! А когато ме заклейми преди около месец, сам си затръшна вратата. Постепенно изгубвам вяра, че може да има мъж, който да не е податлив на фатални наранявания.“

„20-и април. Прекарах деня с Антъни. Може да се омъжа за него по някое време. Допадат ми идеите му, той стимулира моята оригиналност. Към десет часа дойде Блокман с новата си кола и излязохме на Ривърсайд Драйв. Тази вечер той ми хареса — толкова внимателен беше. Разбра, че не ми се говори и през цялото време мълча.“

„21 — ви април. Събудих се с мисълта за Антъни и той, разбира се, ми позвъни и бе толкова мил по телефона… отложих една друга среща заради него. Струва ми се, че днес мога да отложа всичко заради него, дори бих могла да наруша Десетте Божи заповеди. Той ще дойде в осем, а аз ще бъда в розово и ще изглеждам свежа и колосана…“

Тук тя поспря, спомняйки си, че след като той си бе тръгнал през онази вечер, тя се беше съблякла, тръпнеща от палавия априлски вятър, който нахлуваше през прозорците. Но сякаш не чувстваше хладината, сякаш от сърцето й извираше някаква топлина.

Следващите редове бяха написани няколко дни по-късно:

„24-ти април. Искам да се омъжа за Антъни, защото съпрузите често пъти са само «съпрузи», а аз искам да се омъжа за любим.

Съществуват четири основни типа съпрузи:

(1) Съпруг, който вечер винаги иска да си стои вкъщи, няма пороци и работи за заплата. Абсолютно неприемлив!

(2) Атавистичен господар, чиято любима трябва да е на разположение за негово удоволствие. Този тип винаги, смята всяка хубава жена за «плитка», за някаква патка със забавено умствено развитие.

(3) Следва обожателят, идолопоклонникът на своята съпруга и собствеността си. Това води до пълна забрава на всичко останало. Този тип мъже се нуждаят от емоционална актриса за жена. Господи! Сигурно е страхотно мъчително да те смятат за добродетелен.

(4) И Антъни — на моменти страстен любовник, който има ум дотолкова, че да разбере кога му е изхвърчал или трябва да изхвърчи. И аз искам да се омъжа за Антъни.

Какви червеи са жените, които пълзят по корем през безцветните си бракове! Бракът е създаден не за да служи за фон, а да се нуждае от такъв. Моят ще бъде изключителен. Той не може, няма да бъде декорът — той ще бъде изпълнението, живото, прекрасно, бляскаво изпълнение, на което светът ще служи за сценарий. Отказвам да посвещавам живота си на потомството. Та човек дължи на настоящите поколения толкова, колкото и на нежеланите си деца. Каква съдба — да стана дебела и непривлекателна, да престана да обичам себе си, да мисля за мляко, овесена каша, бавачки, пелени… Скъпи мечтани деца, колко по-красиви сте вие, вие, ослепителни малки създания, които пърхате (всички деца пърхат) със златните си крилца…

Такива деца обаче, горките ми мънички бебета, почти нямат нищо общо с брака.“

„7-и юни. Нравствен въпрос: беше ли грешно, че накарах Блокман да се влюби в мен? Защото аз наистина го харесвах. Той беше почти сладък в тъгата си тази вечер. И колко уместно бе това, че гърлото ми бе стегнато, а сълзите ми бяха готови да бликнат всеки момент. Но той вече е само минало — скътан в богатите ми спомени.“

„8-и юни. А днес обещах повече да не хапя устната си. Е, предполагам, че ще престана… но ако ме беше помолил да престана да ям?

Пускаме балончета — ето какво правим ние с Антъни. А днес ги надухме толкова красиви, те се пукаха, а ние правехме нови и нови… големи и красиви… докато не свършихме сапунената вода.“

Тук дневникът приключваше. Тя погледна датите преди 8-и юни 1912-а, 1910-а, 1907-а. Най-ранните записки бяха направени с пухкавата й заоблена шестнадесетгодишна ръчичка — беше нещо за Боб Ламар и някаква друга дума, която не можа да разчете. После разбра какво е и усети, че очите й се напълват със сълзи. С полузаличено мастило бе описана първата й целувка, споменът за която бе поизбледнял, в онзи залез на дъждовната веранда преди седем години. Тя като че ли си спомни нещо, което един от двамата бе казал през онзи ден, но не можа да се сети точно какво. Сълзите й се затъркаляха по-бързо, докато накрая престана да вижда страницата. Плачеше, защото си спомняше единствено дъжда и мокрите цветя в двора, и мириса на влажната трева.

След малко намери един молив и с трепереща ръка изтегли три неравни паралелни черти под последния текст. После с големи печатни букви написа КРАЙ, постави тетрадката обратно в чекмеджето и се пъхна в леглото си.

Диханието на пещерата

Когато се върна в апартамента си след годежната вечеря, Антъни загаси лампата и с усещането, че е безличен и чуплив като порцеланов съд, оставен на келнерската масичка, се пъхна в леглото си. Нощта беше топла — достатъчен му беше и един чаршаф — и през широко отворените прозорци долетя някакъв звук, краткотраен и летен, изпълнен с далечно предчувствие. Той си мислеше, че младежките години зад гърба му, скучни и безцветни, бяха изживени с един повърхностен и колеблив цинизъм спрямо чувствата на хора, които отдавна се бяха превърнали в пръст. А имаше и нещо отвъд това — сега той го разбираше. Съществуваше съюзът на неговата душа с тази на Глория, чийто лъчезарен огън и свежест бяха жизненият материал за създаването на мъртвата красота на книгите.

Нощта донасяше в стаята му с високи тавани този настойчив, неясен и разтапящ се звук — нещо, което градът подхвърляше, а после си искаше обратно, като дете, играещо с топка. В Харлем, в Бронкс, в Грамърси Парк и в крайречните райони, в малки салони или върху дребния чакъл на облените от лунна светлина покриви хиляди влюбени издаваха този звук, изпълвайки въздуха с частици от него. Целият град го издаваше в синята лятна тъмнина, подхвърляше го, а после си го вземаше обратно с обещанието, че не след дълго животът ще бъде като красива приказка, с обещанието за щастие. Той вдъхваше на любовта надежда за собственото й оцеляване. Повече не можеше да й даде.

И тогава някаква различна нотка наруши меката нощна хармония. Този шум идваше откъм приземния етаж на една къща, на около тридесетина метра от прозореца на Антъни, и бе смях на жена. Започна тихо, но постепенно стана безспирен и почти хленчещ — „вероятно някоя прислужница с любовника си“, помисли си той, — след това се усили, премина в истерия и му напомни за едно момиче, обхванато от почти болезнен пристъп на смях, което бе видял на някакво водевилно представление. После кикотът затихна, но след миг прозвуча отново, този път примесен с думи — някакви груби шеги, които той не успя да долови. Смехът секна за момент, тогава Антъни чу ниския тътен на мъжки глас и отново смях: безспирен, отначало дразнещ, а после странно ужасяващ. Той потрепери, измъкна се от леглото и отиде до прозореца. Гласът бе достигнал най-голямата си мощност, напрегнат и скован, почти като писък — сетне внезапно спря и остави след себе си тишина, празна и страховита, както и пустата вселена над главата му. Антъни постоя още миг до прозореца, после се върна в леглото си. Беше разстроен и неспокоен. Опитваше да се овладее, но имаше нещо животинско в онзи смях, което бе обзело въображението му и, за пръв път от четири месеца насам, поднови старото му отвращение и ужас от живота. Като че стаята го задушаваше. Искаше му се да излезе на някое хладно и обгърнато от бриз място, високо над града, и да води ведро и необвързано с нищо съществуване единствено в задните кътчета на съзнанието си. Животът беше като онзи звук, онзи зловещ и неспирен женски смях.

— О, боже мой! — почти изрева той, поемайки си дълбоко дъх.

И заравяйки лице във възглавницата, напразно се опитваше да насочи вниманието си към събитията от предстоящия ден.

Утро

В сивата светлина той успя да види, че е едва пет часът. Чувстваше се неспокоен и съжали, че се беше събудил толкова рано — на сутринта щеше да има уморен вид. Завиждаше на Глория, която би могла да замаскира умората си с грим.

В банята той дълго се съзерцава в огледалото и откри, че е необичайно блед — половин дузина дребни недостатъци изпъкваха на фона на сутрешната му бледност, а пък и през нощта брадата му бе набола — цялостният ефект според него беше, че той изглеждаше непривлекателен, измъчен и полуболен.

На тоалетката му имаше разни неща, които той внимателно прерови с треперещи пръсти — билетите им за Калифорния, чековата книжка с пътнически чекове, часовникът му, нагласен с точност до половин минута, ключът за апартамента му — да не забрави да го даде на Моури — и което бе най-важното, пръстенът. Беше от платина с инкрустирани малки смарагди. Глория бе настояла за това. Бе казала, че винаги е искала венчална халка със смарагди.

Това беше третият подарък, който той й правеше.

Първият беше годежният пръстен, а след него имаше и една малка златна табакера. Сега щеше да й подарява много неща — дрехи, бижута, приятели, вълнения. Мисълта, че отсега нататък ще трябва да плаща за всичките й прищевки, му се стори абсурдна. Това щеше да му струва доста пари. Антъни се замисли дали не бе подценил този факт и дали не трябваше да осребри по-голям чек. Изпита дори лека тревога.

И тогава близостта на събитието изведнъж помете всички детайли от съзнанието му и го остави без дъх. Беше дошъл денят — нетърсен, само преди шест месеца неподозиран, а сега се промъкваше с жълтите зари през източния му прозорец и танцуваше по килима, сякаш слънцето се усмихваше на някаква собствена стара и често повтаряна шега.

Антъни се засмя с нервен едносричен смях.

— За бога! — промърмори той на себе си. — Та аз съм почти женен!

Шаферите

Шестима млади мъже в библиотеката на КРОС ПЕЧ се развеселяваха все повече и повече под въздействието на шампанското „Мъм’с“, прикрито в кофи със студена вода между лавиците с книги.

ПЪРВИЯТ МЛАД МЪЖ: За бога! Повярвайте ми, в следващата си книга ще извъртя такава сватбена сцена, че ще ги смразя!

ВТОРИЯТ МЛАД МЪЖ: Онзи ден се запознах с една дебютантка, та тя ми каза, че книгата ти била страхотна. Младите момичета обикновено умират за примитивизми.

ТРЕТИЯТ МЛАД МЪЖ: Къде е Антъни?

ЧЕТВЪРТИЯТ МЛАД МЪЖ: Разхожда се напред-назад отвън и си говори сам.

ВТОРИЯТ МЛАД МЪЖ: Господи! Забелязахте ли свещеника? Не съм виждал по-странни зъби.

ПЕТИЯТ МЛАД МЪЖ: Мисля, че са естествени. Странни са хората, които си слагат златни зъби.

ШЕСТИЯТ МЛАД МЪЖ: Казват, че така им харесва. Моят зъболекар ми разправяше, че веднъж една жена отишла при него и поискала да й облече два зъба в злато. Без каквато и да било причина. Така, както си били.

ЧЕТВЪРТИЯТ МЛАД МЪЖ: Чувам, че си издал книга, Дики. Поздравления!

ДИК (надуто): Благодаря.

ЧЕТВЪРТИЯТ МЛАД МЪЖ (невинно): И каква е тя? Истории от колежа?

ДИК (още по-надуто): Не са истории от колежа.

ЧЕТВЪРТИЯТ МЛАД МЪЖ: Жалко! От години не се е появявала добра книга за Харвард.

ДИК (обиден): Защо ти не запълниш липсата?

ТРЕТИЯТ МЛАД МЪЖ: Струва ми се, че видях една група гости да завиват с пакард по алеята.

ШЕСТИЯТ МЛАД МЪЖ: Може да отворим още някоя и друга бутилка за подсилване.

ТРЕТИЯТ МЛАД МЪЖ: Най-големия шок в живота си изживях, когато разбрах, че старецът ще прави сватба с пиене. Нали знаете, че е заклет прохибиционист[3].

ЧЕТВЪРТИЯТ МЛАД МЪЖ (щраква развълнувано с пръсти): Ей богу! Знаех си, че съм забравил нещо. Но все си мислех, че не съм си сложил жилетката.

ДИК: А какво е то?

ЧЕТВЪРТИЯТ МЛАД МЪЖ: Ей богу! Ей богу!

ШЕСТИЯТ МЛАД МЪЖ: Ей! Вие! Какво става?

ВТОРИЯТ МЛАД МЪЖ: Какво си забравил? Пътя за къщи ли?

ДИК (злонамерено): Забравил е сюжета за своята книга с харвардски истории.

ЧЕТВЪРТИЯТ МЛАД МЪЖ: Не, сър, забравил съм за подаръка, по дяволите! Забравих да купя подарък на стария Антъни. Все го отлагах и отлагах и, ей богу, накрая съм забравил! Какво ли ще си помислят?

ШЕСТИЯТ МЛАД МЪЖ (иронично): Вероятно само това забавя сватбата.

(ЧЕТВЪРТИЯТ МЛАД МЪЖ поглежда изнервено часовника си. Смях.)

ЧЕТВЪРТИЯТ МЛАД МЪЖ: Ей, богу! Какво магаре съм!

ВТОРИЯТ МЛАД МЪЖ: Какво ще кажеш за шаферката, която си мисли, че е Нора Байес? Непрекъснато ми разправяше, че искала сватбата да е в стила на рагтайма. Казва се Хейнс, от Хемптън е.

ДИК (пришпорвайки въображението си): Искате да кажете Кейн, Мюриъл Кейн. Тя е нещо като „морално задължение“, струва ми се. Веднъж спасила Глория от удавяне или нещо подобно.

ВТОРИЯТ МЛАД МЪЖ: Не мислех, че е възможно да престане с това перманентно люлеене за достатъчно дълго време, за да плува. Бихте ли ми напълнили чашата? Току-що си говорихме със стареца за времето.

МОУРИ: Кой? Старият Адам?

ВТОРИЯТ МЛАД МЪЖ: Не, бащата на булката. Сигурно работи в метеорологическата служба.

ДИК: Той ми е чичо, Отис.

ОТИС: Е, та това е почтена професия. (Смях.)

ШЕСТИЯТ МЛАД МЪЖ: Булката ти е братовчедка, нали?

ДИК: Да, Гейбъл, така е.

ГЕЙБЪЛ: Много е красива. Не е като теб, Дики. Обзалагам се, че ще накара стария Антъни да капитулира.

МОУРИ: Защо на всички младоженци им се прикачва епитетът „стар“? Струва ми се, че женитбата е грешка на младостта.

ДИК: Моури е професионален циник.

МОУРИ: А ти си интелектуален фалшификатор!

ПЕТИЯТ МЛАД МЪЖ: Тук се води битка на мозъци, Отис. Събирай колкото можеш повече трохи.

ДИК: Ти си фалшификатор! Какво ли знаеш ти?

МОУРИ: А ти какво знаеш?

ДИК: Питай ме каквото искаш. От която и да е област на познанието.

МОУРИ: Добре. Какъв е фундаменталният принцип на биологията?

ДИК: Ти самият не го знаеш.

МОУРИ: Не се измъквай.

ДИК: Ами естественият подбор.

МОУРИ: Грешка.

ДИК: Предавам се.

МОУРИ: Онтогенезисът е кратко повторение на филогенезата.

ПЕТИЯТ МЛАД МЪЖ: Не е зле като за начало!

МОУРИ: Питайте друго. Какво е влиянието на мишките върху детелиновите насаждения? (Смях.)

ЧЕТВЪРТИЯТ МЛАД МЪЖ: А какво е влиянието на плъховете върху Декалога[4]?

МОУРИ: Млъкни, глупако. В това има връзка.

ДИК: И каква е тя?

МОУРИ (поспира за миг от нарастващо смущение): Защо, я да видим. Май съм забравил точно. Беше нещо за пчелите, които изяждат детелината.

ЧЕТВЪРТИЯТ МЛАД МЪЖ: А детелината изяжда мишките! Ам! Ам!

МОУРИ (намръщвайки се): Нека помисля малко.

ДИК (надигайки се внезапно от стола си): Чуйте!

(В съседната стая избухва залп от гласове. Шестимата млади мъже стават и проверяват вратовръзките си.)

ДИК (авторитетно): По-добре да се присъединим към стрелковата дивизия. Може би ще правят снимки. Не, това май ставаше после.

ОТИС: Гейбъл, погрижи се за любителката на рагтайма.

ЧЕТВЪРТИЯТ МЛАД МЪЖ: Господи, как можах да не изпратя подарък?

МОУРИ: Ако ми дадете още малко време, ще измисля отговора за мишките.

ОТИС: Миналия месец бях шафер на стария Чарли Макинтайър и…

(Те бавно се насочват към вратата, гласовете се превръщат в глъчка, а началните акорди на увертюрата постепенно преминават в дълги религиозни стонове откъм органа в къщата на АДАМ ПЕЧ.)

Антъни

Петстотин очи пронизваха гърба на фрака му, а слънцето проблясваше върху неуместно буржоазните зъби на свещеника. Той с усилие се въздържа да не се засмее. Глория говореше нещо с ясен и горд глас, а самият той се опитваше да си внуши, че всичко това е безвъзвратно, че сега всяка секунда има огромно значение, че животът му е разсечен на два периода и че светът се променя пред очите му. Той се опитваше да улови онова екзалтирано усещане отпреди десет седмици. Но онези емоции му убягваха, дори не чувстваше физическото неспокойствие на сутринта — всичко беше една огромна последица. И тези златни зъби! Той се питаше дали свещеникът е женен. Хрумна му и странната мисъл дали отчето би могъл да извърши собственото си бракосъчетание…

Но когато взе Глория в обятията си, той осъзна, че става подвластен на някаква сила. Сега чувстваше как кръвта се движи по вените му. Върху него натежа едно упоително и приятно задоволство, което му внуши чувство за отговорност и притежание. Той беше женен.

Глория

Толкова много и тъй объркани емоции, че не можеха да бъдат определени точно! Тя би могла да плаче за майка си, която тихо хлипаше на два-три метра по-назад, а също и за прекрасното юнско слънце, което се лееше през прозорците. Тя нямаше съзнателни възприятия. Само чувство, оцветено с безумно диво вълнение от това, че се случваше най-важното — и доверие, огнено и страстно, горящо в нея като молитва, че след миг ще бъде завинаги и със сигурност в безопасност.

Късно вечерта те пристигнаха в Санта Барбара, където чиновникът от нощната смяна в хотел „Лакфадио“ отказа да ги пусне, тъй като според него те не били женени.

Чиновникът си помисли, че Глория е красива. Той обаче не мислеше, че нещо, толкова красиво като Глория, би могло да има морал.

„Con amore“[5]

Първата половин година — пътуването на запад, дългите месеци на развлечения по бреговете на Калифорния и сивата къща близо до Гринидж, където живяха, докато есента посиви природата — онези дни, онези места бяха свидетели на възхитителните часове. Бездиханната идилия на годежа им отстъпи, отначало пред бурната романтика на по-голямата страст, и се прехвърли към други влюбени. Един ден те се огледаха и видяха, че си е отишла, но не можаха да разберат как. Ако някой от тях бе загубил другия в дните на идилията, за потърпевшия изгубената любов щеше завинаги да бъде онова смътно незадоволено желание, което е в основата на живота. Но магията не се задържа на едно място и влюбените трябва да продължат…

Идилията отмина, отнасяйки със себе си младежката ненаситност. Дойде ден, в който Глория откри, че останалите мъже вече не я отегчават. Дойде и ден, в който Антъни откри, че може да прекарва дълги вечери с Дик в разговори за ония невероятни абстракции, които го бяха занимавали през младостта му. Но знаейки, че са взели най-хубавото от любовта, те се бяха вкопчили в онова, което им оставаше. Любовта тлееше — в дългите среднощни разговори, когато умът се изостря и мечтите се превръщат в същността на живота, в дълбоката и интимна привързаност, която бяха развили един към друг, в смеха им над едни и същи абсурдни неща, в еднаквите им мисли за едни и същи благородни или тъжни неща.

Това беше преди всичко време на открития. Нещата, които те откриваха един в друг, бяха толкова различни, толкова свързани и, най-вече, толкова подсладени с любов, че в този момент изглеждаха не толкова открития, колкото отделни явления — които трябваше да бъдат взети под внимание, а след това забравени. Антъни откри, че живее с момиче, носещо в себе си огромно нервно напрежение и изключително властен егоизъм. Само за месец Глория разбра, че съпругът й е невероятен страхливец по отношение на всяка една от милионите фантазии, сътворявани от въображението му. Възприятията й бяха трескави, тъй като тази страхливост изскачаше на повърхността, ставаше почти неприлично явна, след това избледняваше и изчезваше, сякаш е била само плод на въображението й. Начинът, по който тя реагираше на всичко това, не бе присъщ на пола й — то не предизвикваше у нея отвращение, нито пък някакви преждевременни майчински чувства. На самата нея й бе почти непознато физическото усещане за страх, поради което тя не беше в състояние да разбере, но се възползва максимално от онова, което, според нея, бе положителната страна в неговия страх. Въпреки че се показваше страхливец в моменти на шок и напрежение — и тогава даваше воля на въображението си, — у него имаше някаква безразсъдна смелост, която в редки моменти я възхищаваше до дъното на душата й, а също и гордост, придаваща му увереност в моментите, когато знаеше, че го наблюдават.

Тази негова черта се прояви отначало в десетина случайни изблици на прекалена нервност. В Чикаго той се скара на един таксиметров шофьор, че карал прекалено бързо. След това отказа да заведе Глория в едно кафене, известно като сборище на мафиоти, което тя винаги бе искала да посети. Това, разбира се, можеше да има и съвсем просто обяснение — например, че той мислеше за нея. Независимо от това обаче поредицата от подобни случки й тежеше. Но нещото, което се случи в хотела в Сан Франциско една седмица след сватбата им, я накара да погледне сериозно на този проблем.

Беше след полунощ и в стаята им цареше пълен мрак. Глория се унасяше в дрямка, а равното дишане на Антъни до нея я караше да мисли, че той спи, когато внезапно го видя да се надига на лакът и се взира през прозореца.

— Какво има, любими? — промърмори тя.

— Нищо — той се отпусна на възглавницата и се извърна към нея, — нищо, скъпа ми съпруго.

— Не ме наричай „съпруга“. Аз съм ти любовница. „Съпруга“ е толкова грозна дума. А „постоянна любовница“ е толкова по-реално и по-желано… Ела в прегръдките ми — добави тя в пристъп на нежност. — Толкова ми е хубаво да спя така, когато си в прегръдките ми.

За да се озове в прегръдките на Глория, от Антъни се изискваше да положи известно усилие. Трябваше да плъзне едната си ръка под нейното рамо, да я обвие с ръце и да се притисне колкото се може по-близо под формата на нещо като люлка с три страни — и всичко това, за да бъде по-удобно на нея. Антъни се подчини, но след половин час, прекаран в това положение, ръцете му изтръпнаха. Той се увери, че тя спи, и леко я претърколи в нейната половина на леглото, след което — останал сам с мислите си, се сви в обичайната си поза.

След като получи сантиментално утешение, Глория се унесе в сън. Пътническият часовник от Блокман отброи пет минути. Стаята тънеше в тишина, която покриваше непознатите безлични мебели и потискащия таван, незабележимо сливащ се със стените. Внезапно откъм прозореца се чу някакво тракане — ясно и отчетливо в смълчаната стая.

Антъни скочи от леглото и тръгна към прозореца.

— Кой е там? — попита той със страшен глас.

Глория лежеше притихнала, съвсем будна и уплашена не толкова от тракането, колкото от строгата, притаила дъх фигура, чийто глас бе изпълнил зловещата тъмнина на стаята.

Звукът спря и стаята отново стана тиха, както преди — а после се чу как Антъни излива потоци от думи в телефонната слушалка.

— Току-що някой се опита да се вмъкне в стаята!

…

— Има някой на прозореца! — сега гласът му бе настоятелен, изпълнен с лек ужас.

…

— Добре! Побързайте!

Той затвори слушалката и застина неподвижно.

… Пред вратата се разви някаква суматоха, след това се почука, Антъни отвори и се озова пред развълнувания чиновник от нощната смяна, зад когото с широко отворени очи надничаха трима пикола. Между палеца и показалеца си чиновникът заплашително държеше натопена в мастило писалка, сякаш да послужи за оръжие. Един от пиколата бе сграбчил телефонния указал и ровеше из него с глуповато изражение. Почти в същия момент към групата се присъедини и набързо привиканият детектив на хотела, и всички вкупом нахлуха в стаята.

Чу се щракване от електрически ключ и стаята бе осветена. Глория посъбра чаршафа около себе си и затвори очи, като че да се прикрие от ужаса на това непредвидено посещение. В обърканите й мисли нямаше и капка съмнение, че скъпият й Антъни е направил някаква страхотна грешка.

… Чиновникът стоеше до прозореца и оттам гласът му звучеше странно — нещо средно между прислужник и учител, поучаващ някакъв ученик.

— Няма никой отвън — обяви той. — Ей богу, там не би могло и да има никого. Високо е поне двадесет метра. Сигурно сте чули тракането на вятъра по капаците.

— О!

И тогава тя го съжали. Единственото й желание бе да го утеши, да го притисне в обятията си, да им каже да си вървят, защото присъствието им вече е излишно. Но почти не можеше да вдигне глава от срам. Чу някаква откъслечна фраза, извинения, условности, казани от чиновника, както и невъздържания смях на пиколото.

— През цялата вечер бях дяволски неспокоен — каза Антъни — и тоя шум ме разтърси. Бях почти заспал.

— Да, разбирам — успокои го чиновникът тактично. — И на мен ми се е случвало.

Вратата се затвори. Светлините угаснаха. Антъни тихо прекоси стаята и се пъхна в леглото. Глория се преструваше на дълбоко заспала, но после въздъхна леко и се сгуши в обятията му.

— Какво имаше, скъпи?

— Нищо — отвърна той с все още треперещ глас. — Стори ми се, че има някой на прозореца, погледнах, но не видях никого, а шумът продължаваше, затова се обадих на рецепцията. Съжалявам, ако съм те обезпокоил, но тази вечер съм ужасно напрегнат.

Долавяйки лъжата, тя неволно трепна — той не бе отишъл до прозореца, дори не го беше доближил. Просто бе стоял до леглото, а после в уплахата си бе телефонирал.

— О — каза тя, — така ми се спи.

В продължение на около час те лежаха будни един до друг — Глория бе стиснала очите си толкова плътно, че виждаше сини луни, които кръжаха на бледоморав фон, а Антъни сляпо се взираше в надвисналата над главата му тъмнина.

След много седмици това бе повод за смях и шеги. Дори въведоха и традиция — всеки път, когато Антъни биваше обзет от внезапен нощен страх, тя обвиваше ръцете си около него и изтананикваше почти като песен:

— Аз ще пазя моя Антъни. О, никой никога няма да направи нищо лошо на моя Антъни!

Той се смееше, сякаш това беше някаква шега, с която и двамата се забавляваха, но за Глория не бе никаква шега. Отначало тя изпитваше силно разочарование, а по-нататък в подобни моменти полагаше голямо усилие да се овладее.

Овладяването на гнева на Глория, независимо дали той бе предизвикан от липсата на топла вода в банята, или от караница със съпруга й, се превърна почти в първостепенно занимание на Антъни. Не беше сложно — понякога бе необходимо мълчание, понякога натиск, понякога отстъпки, а понякога сила. Именно в тези нейни избухвания, съпътствани от жестокост, се проявяваше и вроденият й егоизъм. Тъй като тя бе смела и „разглезена“, поради невъзможната си, но похвална безпристрастност и собствено мнение, и най-накрая поради арогантното си съзнание, че никога не е имало момиче с нейната красота, Глория се бе превърнала в последователна, практикуваща ницшеанка. Това, разбира се, бе гарнирано с много сантименталност.

Имаше например проблеми със стомаха й. Тя бе свикнала с определени ястия и живееше със силното предубеждение, че не би могла да яде нищо друго. Трябваше да има лимонада и доматен сандвич за късната си закуска, после обядваше нещо леко, но с пълнен домат. Не само ограничаваше избора си на ястия до десетина възможни блюда, но изискваше храната да й се приготвя по точно определен начин. Един от най-неприятните моменти през първите две седмици, които прекараха в Лос Анджелис, бе, когато един нещастен сервитьор й донесе домат, пълнен със салата от пиле вместо с целина.

— Винаги го сервираме така, мадам — разтрепери се той от гневния поглед на сивите очи.

Глория не отговори, но когато сервитьорът благоразумно се отдалечи, тя удари с двата си юмрука по масата, от което порцеланът и среброто зазвънтяха.

— Горката Глория! — изсмя се Антъни, без да иска. — Май никога не можеш да получиш онова, което искаш?

— Не мога да ям каквото и да е! — избухна тя.

— Ще повикам сервитьора.

— Не е необходимо! Той не разбира нищо, проклет глупак!

— Но вината не е на хотела. Или върни поръчката и забрави, или не се инати и го изяж.

— Млъкни! — сряза го тя.

— Защо си го изкарваш на мен?

— О, не е така — изхленчи тя, — просто не мога да ям това.

Антъни млъкна безпомощно.

— Да отидем другаде — предложи той.

— Не искам да ходя другаде. Уморих се да обикалям десетина кафенета и да не мога никъде да получа едно нещо, което да е подходящо за ядене.

— Кога сме ходили в десетина кафенета?

— В този град се налага да го правиш — измъкна се Глория с готов отговор.

Озадаченият Антъни опита по друг начин.

— А защо не опиташ да го изядеш? Едва ли е толкова лошо, колкото си мислиш.

— Просто — защото — аз — не — обичам — пиле!

Тя взе вилицата си и започна презрително да боцка домата, при което Антъни очакваше всеки момент плънката да започне да хвърчи наоколо. Бе сигурен, че е поне толкова сърдита, колкото винаги й се случваше — за миг той долови искра на омраза, насочена повече към него, отколкото към някой друг, — а една ядосана Глория бе, поне засега, недостъпна.

После изненадващо той видя, че тя поднесе колебливо вилицата към устните си и опита салатата с пилешко месо. Не престана да се мръщи и той внимателно се взря в лицето й, без да казва каквото и да било, дори едва се осмеляваше да диша. Тя си взе още един път с вилицата — и след малко вече ядеше. Антъни едва сдържа удивлението си, а когато отново заговори, думите му нямаха нищо общо с пилешката салата.

Този инцидент, в различни варианти, се повтаряше, подобно на мрачна фуга, през първата година на брака им. След такива моменти Антъни винаги се чувстваше объркан, раздразнен и потиснат. Но той сметна един друг груб сблъсък на темпераментите — един спор за торбите с пране — за още по-досаден, тъй като претърпя решително поражение в тази битка.

Един следобед в Коронадо, където бе най-дългият им престой по време на пътуването — повече от три седмици, — Глория се привеждаше в бляскав вид за чая. Антъни, който дотогава бе стоял на долния етаж и беше слушал последните бюлетини за войната в Европа, влезе в стаята, целуна напудрения й врат и тръгна към своята тоалетна масичка. След известно бутане и издърпване на чекмеджета, което очевидно не го удовлетвори, той се обърна към Незавършения Шедьовър.

— Имаш ли носни кърпи, Глория? — попита я той.

Глория поклати златната си глава.

— Нямам нито една. Използвам твоите.

— Предполагам, че това е била последната — изсмя се той сухо.

— Така ли?

Тя очерта устните си с червило — ясен, но въпреки това деликатен контур.

— Донесоха ли прането?

— Не знам.

Антъни се поколеба — после, в изблик на внезапна проницателност, отвори вратата на килера. Подозренията му се оправдаха. На куката висеше синята хотелска торба, пълна с неговите дрехи — той самият ги бе сложил в нея. А подът отдолу бе затрупан с неимоверно количество бельо, чорапи, рокли, нощници, пижами — повечето от тях носени съвсем малко, но всички несъмнено попадаха в категорията „пране на Глория“.

Той задържа вратата на килера отворена.

— Защо, Глория?

— Какво?

Линията на устната й бе изтрита и поправена, според някаква загадъчна нейна представа. Ръката й не трепна нито за миг, докато тя боравеше с червилото, а и погледът й въобще не се отклони по посока на Антъни. Това бе същински триумф на концентрацията.

— Не си ли дала прането?

— Там ли е?

— Без съмнение.

— Е, тогава значи не съм го дала.

— Глория — започна Антъни, като седна на леглото и се опита да улови погледа й в огледалото, — ти си прекрасен човек, наистина! Откакто сме напуснали Ню Йорк, всеки път аз изпращам прането, а преди около седмица ти обеща, че този път ще го направиш ти, просто за да се редуваме. Единственото, което се очакваше от теб, беше да натъпчеш собствените си боклуци в тази торба и да позвъниш на камериерката.

— О, защо вдигаш толкова шум за едно пране? — удиви се Глория с леко сприхав тон. — Аз ще се погрижа.

— Не вдигам шум. Дори съм готов да си поделим задълженията, но щом сме стигнали дотам, че са свършили носните кърпи, време е да направим нещо.

Антъни смяташе, че твърденията му са изпълнени с логика. Но Глория не беше особено впечатлена, тъй като остави козметичните си занимания и му обърна гръб.

— Убий ме — предложи тя. — Антъни, любов моя, съвсем съм забравила. Честна дума, ще го направя днес. Не се сърди на твоята любима.

И какво му оставаше на Антъни, освен да я притегли върху коленете си и да отнеме с целувка малко от червилото върху устните й?

— Не възразявам — промърмори тя усмихнато, сияйна и великодушна. — Можеш да изяждаш с целувки цялото червило от устните ми, когато пожелаеш.

Те слязоха за чая. После купиха носни кърпи от един съседен галантериен магазин. Всичко бе забравено.

Но след два дни Антъни погледна в килера и видя торбата все още увиснала безжизнено на куката, а пъстроцветната и жизнена купчина върху пода бе придобила изненадваща височина.

— Глория! — извика той.

— О!

Гласът й бе изпълнен с досада. Отчаяният Антъни отиде до телефона и позвъни на камериерката.

— Струва ми се — каза нетърпеливо той, — че очакваш от мен да ти бъда нещо като прислужник.

Глория се разсмя тъй заразително, че Антъни прояви неблагоразумието също да се усмихне. Нещастник!

По някакъв незнаен начин усмивката му я превърна в господарка на положението — придавайки си вид на несправедливо обидена праведница тя демонстративно отиде до килера и започна яростно да тъпче своите дрехи в торбата. Антъни я гледаше засрамен от себе си.

— Ето! — каза тя с тон, който внушаваше, че ръцете й са се протъркали до костите от работа под бруталните разпореждания на някакъв тиранин.

Антъни си каза, че в крайна сметка й е дал един целеви урок и въпросът е приключен, но, напротив — това се оказа едва началото. Купищата пране следваха едни след други на дълги интервали. Недостигът на носни кърпи също беше периодичен, но на кратки интервали, да не говорим за постоянната нужда от чорапи, ризи и въобще всичко. И най-после Антъни разбра, че или сам трябва да дава прането, или непрекъснато да понася все по-мъчителните словесни схватки с Глория.

Глория и генерал Лий[6]

По пътя си към Източните щати те спряха за два дни във Вашингтон, потапяйки се с известна неприязън в неговата атмосфера на силни отблъскващи светлини, на разстояния без свобода, на пищност без блясък — градът изглеждаше сивопепеляв и смутен. На втория ден те направиха едно необмислено пътуване до старата къща на генерал Лий в Арлингтън.

Автобусът, който ги закара дотам, бе претъпкан с разгорещени неудачници и Антъни, притиснат до Глория, почувства зараждането на буря. Тя се разрази в Зоопарка, където групата спря за десетина минути. Там миришеше на маймуни. Антъни се разсмя, Глория изсипа куп проклятия върху миризливите животни, като пренесе гнева си и върху пътниците от автобуса и тяхното потящо се поколение, което ги бе насочило към маймуните.

В края на краищата автобусът потегли към Арлингтън. Там срещна други автобуси и незабавно един рояк от жени и деца оставиха след себе си низ от фъстъчени люспи из залите на генерал Лий, а накрая се струпаха в салона, където той е бил оженен. Един привлекателен надпис с големи червени букви на стената на това помещение гласеше „Дамска тоалетна“. Това окончателно съкруши Глория.

— Мисля, че е направо ужасно! — каза тя почти побесняла. — Да пускат тук всичките тези хора! И да превръщат подобни къщи в туристически забележителности.

— Е — противопостави се Антъни, — ако не ги поддържаха, досега да са се разпаднали.

— И какво от това! — възкликна тя, докато търсеха портала с големите колони. — Да не би да мислиш, че от 1860 година насам тук все още се пази диханието им? Та това е обект от 1914 година?

— Не ти ли се иска да пазиш стари неща?

— Но, Антъни, това не може да бъде направено. Красивите неща достигат известен разцвет, а после повяхват и остаряват, излъчвайки спомените си в този процес на упадък. И както всеки период запада в съзнанието ни, сигурно и с нещата от този период става така. По този начин те се запазват още известно време в някои сърца, като моето, които имат способността да ги възприемат. Гробницата в Теритаун например. Идиотите, които са давали пари да се поддържа, също са допринесли за разрушаването й. Спящата пещера я няма вече. Уошингтън Ървинг[7] е мъртъв, а книгите му година след година гният и все по-малко предизвикват възхитата ни. Гробницата също се руши, което би трябвало и да се очаква, след като така става с всички неща. Да се опитваш да запазиш цял един век чрез осъвременяване на реликвите му, е все едно да се опитваш да поддържаш живот у мъртвец чрез симуланти.

— Значи, ти смяташ, че щом времето се разпада на парчета и умира, същото трябва да става и с къщите от този период?

— Разбира се! Да не би писмото на Кийтс[8] да придобие по-голяма стойност, ако подписът се потъмни отгоре с друго мастило, за да е по-траен? Аз просто обичам миналото и затова искам тази къща да пази спомена за своите бляскави моменти на младост и красота, а искам също така и стълбите й да скърцат под стъпките на жени с кринолини и мъже с ботуши и шпори. А те са я превърнали в изрусена и начервена шестдесетгодишна старица. Тази къща няма право да изглежда толкова преуспяваща. Ако тя държеше на Лий, можеше просто да отронва по някоя и друга тухла от време на време. Колко от тези… тези животни — тя махна с ръка наоколо — разбират нещо от всички тези истории, пътеводители, реставрации? Ценителите им се познават по това, че снижават гласа си и вървят на пръсти, но колко ли от тях биха дошли тук, ако трябваше да положат повече усилия? Иска ми се тук да се носи мирис на магнолия вместо на белени фъстъци. Искам обувките ми да скърцат по същия чакъл, по който са вървели и ботушите на генерал Лий. Няма красота без трогателност, както няма и трогателност без усещането, че тя си отива — мъже, имена, книги, къщи… всички са преходни… смъртни…

Едно малко момче се появи до тях, клатейки в ръка обелки от банани, замахна и храбро ги запрати по посока на Потомак[9].

Чувство

Заедно с падането на Лиеж Антъни и Глория пристигнаха в Ню Йорк. Изминалите шест седмици им се струваха удивително щастливи. Както се случва с повечето младоженци, и те установиха, че имат толкова много общи фиксидеи, любопитство и странни хрумвания. Просто бяха родени един за друг.

Необходими им бяха доста усилия обаче, за да поддържат много от разговорите си на нивото на дискусията. Споровете се отразяваха фатално върху благоразположението на Глория. През целия си живот тя бе общувала или с по-низши от нея духом, или с мъже, които, почти враждебно наплашени от красотата й, не се осмеляваха да й противоречат. И съвсем естествено, тя се дразнеше, когато Антъни се отклоняваше от състоянието, в което нейните твърдения бяха безпогрешни и окончателни.

Отначало той не успя да разбере, че това е резултат отчасти от нейното „женско“ образование и отчасти от красотата й, и бе склонен да я причисли изцяло към останалите представителки на нейния пол, тоест да я определи като странна и определено ограничена. Откритието, че тя няма чувство за справедливост, го докара почти до лудост. Но също така установи, че когато нещо я интересуваше, умът й не се уморяваше толкова бързо, колкото неговият. Това, което не откриваше у нея, бе педантичната телеология[10] на ума й — чувството за ред и точност, възприемането на живота като загадъчно свързана поредица от случайности. Не след дълго той разбра, че наличието на подобно качество при нея би било нелепо.

Сред нещата, които и двамата споделяха, най-силно бе почти неестественото привличане на сърцата им. В деня, когато напускаха хотела в Коронадо и опаковаха багажа си, тя седна на едно от леглата и заплака сърцераздирателно.

— Скъпа… — Той я прегърна и опря главата й върху рамото си. — Какво има, моя Глория? Кажи ми.

— Заминаваме — хълцаше тя. — О, Антъни, това е първото място, където живяхме заедно. Двете ни легълца… тук… едно до друго… те винаги ще ни чакат, а ние никога повече няма да се върнем при тях.

Тя късаше сърцето му — това поне винаги успяваше да направи. Нейната сантименталност го завладя и изпълни очите му със сълзи.

— Глория, но ние просто отиваме в друга стая. И там ще има други две легълца. Та ние ще бъдем заедно през целия си живот.

Думите й се изляха с нисък и дрезгав глас:

— Но няма да бъде… като нашите две легла… никога повече. Където и да отидем, каквото и да променим, нещо ще бъде изгубено… нещо ще остане тук. Никога няма да се повтори същото. Аз бях толкова твоя… тук…

В порив на страст той я притисна към себе си, отказвайки вътрешно каквато и да било критика на нейната сантименталност. Просто трябваше разумно да се улови моментът, та дори това да означаваше задоволяване на желанието на Глория да плаче — ленивата Глория възхищаваща се от собствените си мечти, извличаща трогателност от незабравимите мигове от живота и младостта.

По-късно същия следобед, когато се върна от гарата с билетите, той я намери заспала върху едно от леглата, а ръцете й бяха прегърнали някакъв черен предмет, който той отначало не можа да определи. След като се приближи, видя, че е една от неговите обувки не особено нова, нито пък кой знае колко чиста, но лицето й, по което личаха засъхнали следи от сълзи бе допряно до нея и в този момент Антъни разбра древното й и благородно послание. Изпита почти екстаз да я събуди и да я види, че му се усмихва, свенлива, но напълно съзнаваща красотата на собственото си въображение.

Без да се замисля за стойността или незначителността на тези две неща, на Антъни се струваше, че те са близо до любовта.

Сивата къща

През двадесетте действителният импулс на живота започва да затихва и всъщност на тридесет само за елементарните души много неща продължават да са толкова важни и значими, колкото и преди десетина години. На тридесет латернаджията е нито повече, нито по-малко от един прояден от молците човек, който върти ръчката на кутията — а навремето е бил човекът с латерната! Безпогрешното клеймо на човечността докосва всички онези незначителни и красиви неща, чиято безлична слава единствено младостта успява да улови. Бляскав бал, изпълнен с лек романтичен смях, протърква собствените си коприна и сатен, за да се оголи рамката, която е човешко дело — о, тази вечна ръка! — една, колкото трагична, толкова и божествена игра става просто поредица от речи, над които дълги хладни и влажни часове се е потил вечният плагиатор и които са изнесени от хора, подвластни на спазми, страхливост и човешка сантименталност.

И този път това се случи с Глория и Антъни през първата година от брака им. Сивата къща ги хвана в стадия, когато латернаджията бавно преминаваше през неизбежната си метаморфоза. Тя беше на двадесет и три, а той — на двадесет и шест.

Отначало сивата къща бе изпълнена със съвсем пасторални намерения. През първите две седмици след завръщането им от Калифорния те живееха нетърпеливо в апартамента на Антъни, сред задушната атмосфера на отворени куфари, много гости и вечните торби с пране. Обсъждаха с приятелите си изумителния проблем за своето бъдеще. Дик и Моури седяха с тях и се съгласяваха със сериозен, почти замислен вид, докато Антъни изброяваше плановете си за това какво те „трябва“ да направят и къде „трябва“ да живеят.

— Бих искал да заведа Глория в чужбина — оплакваше се той, — само да не беше тази проклета война… А след това бих искал да имаме някое място в провинцията, но близо до Ню Йорк, разбира се, където да мога да пиша… или да правя каквото реша.

Глория се засмя.

— Не е ли сладък? — попита тя Моури. — Да правел каквото реши! А какво да правя аз, докато той работи? Моури, ще ме забавляваш ли, ако Антъни работи?

— Е, засега няма да работя — обади се Антъни бързо.

Те таяха смътното убеждение, че в един неясен ден той щеше да навлезе на дипломатическото поприще и всички принцове и министър-председатели щяха да му завиждат заради красивата му жена.

— Е — каза Глория безпомощно, — сигурна съм, че не знам. Все говорим и говорим и доникъде не стигаме, и питаме всичките си приятели, а те отговарят така, както би ни харесало. Как искам някой да се погрижи за нас.

— Защо не отидете… в Гринидж или някъде другаде? — предложи Ричард Керъмъл.

— Бих искала — светна лицето на Глория. — Мислиш ли, че можем да намерим къща там?

Дик сви рамене, а Моури се засмя.

— Забавлявате ме вие двамата — каза той. — Не съм виждал по-непрактични хора! Щом стане дума за някое място и вие очаквате да извадим купчина снимки от джобовете си и да ви покажем различните архитектурни стилове на вилите.

— Тъкмо това не искам — изхленчи Глория. — Не искам в съседство някоя гореща едноетажна вила с много бебета, бащата на които подрязва тревата, облечен в риза с навити ръкави…

— За бога, Глория — прекъсна я Моури, — никой не иска да те затваря във вилата. И кой, по дяволите, вкара в разговора тези вили? Но пък и никога няма да намерите подходящо място, ако не излезете да го потърсите.

— Къде да отидем? Ти казваш „Да излезете и потърсите“ — но къде?

Изпълнен с достойнство, Моури махна с ръка, сякаш с лапа, посочвайки стаята.

— Където и да е. Навън, в провинцията. Има много места.

— Благодаря.

— Вижте! — Ричард Керъмъл завъртя жълтеникавото си око. — Бедата при вас двамата е, че сте прекалено неорганизирани. Знаете ли въобще нещо за щата Ню Йорк? Млъкни, Антъни, сега говоря на Глория.

— Е — призна тя най-накрая, — ходила съм на две-три партита в Портчестър и в Кънектикът, но, разбира се, не това е щатът Ню Йорк, нали? Нито пък е Мористаун — добави тя сънливо и не особено на място.

Последва изблик на смях.

— О, господи! — извика Дик. — Нито пък Мористаун. Не, а също не и Санта Барбара, Глория. Чуй ме сега. Първо, ако не разполагате с цяло състояние, няма смисъл да споменавате места като Нюпорт или Саутхемптън, или Туксидо. И дума не може да става за тях.

С това всички се съгласиха мълчаливо.

— А аз лично мразя Ню Джърси. Пък и, разбира се, има места и над Ню Йорк, над Туксидо.

— Прекалено е студено — каза Глория кратко. — Веднъж съм ходила там с кола.

— Е, има и много други градове, например Рай — между Ню Йорк и Гринидж, — където бихте могли да си купите малка сива къща за около…

При тази фраза Глория скочи с победоносен вид. За пръв път след завръщането им от Източните щати знаеше какво иска.

— О, да! — извика тя. — О, да! Това е: малка сива къща, с много белота наоколо, заобиколено от блатни кленове — кафяви и златисти, като на картина, изобразяваща октомври. Къде можем да намерим това?

— За съжаление, загубил съм си списъка на малки сиви къщи, заобиколени от блатни кленове, но ще се опитам да го намеря. Дотогава вземете лист хартия и, напишете имената на седем възможни града. И всеки ден тази седмица пътувайте до един от тях.

— О, боже! — опита се да протестира Глория, душевно сломена. — Защо не го направиш вместо нас? Мразя, влаковете.

— Ами вземете кола под наем и…

Глория се прозя.

— Уморих се да говорим за това. Струва ми се, че през цялото време говорим само за това къде да живеем.

— Моята изящна жена се уморява от мислене — забеляза Антъни с ирония. — Тя се нуждае от доматен сандвич, който да стимулира изтерзаните й нерви. Хайде да отидем да пием чай.

За жалост, в резултат от този разговор, те приеха съвсем буквално съвета на Дик и два дни по-късно отидоха до Рай, където пообиколиха, водени от един раздразнителен агент на недвижимо имущество, досущ като деца, изгубили се в гора. Той им показа къщи за около сто долара на месец, които бяха долепени до други къщи също за по сто долара на месец. Показа им и отделни къщи, на които те неизменно все нещо не харесваха, въпреки че донякъде се поддадоха на желанието на агента да погледнат печката — каква печка! И да потупват с ръка вратите и стените с явното намерение да разберат, че сградата няма да се срути толкова бързо, независимо че видът й доста убедително внушаваше тъкмо това. През прозорците те се взираха в помещения, които бяха мебелирани или „по търговски“ — с груби столове и твърди канапета, или „по домашному“ — с всевъзможни навяващи меланхолия вещи, останали от предишни лета: разплетени тенис ракети, удобни канапета и потискащи статуетки ала Гибсън. С чувство на вина разгледаха няколко наистина хубави къщи, стилни, с достойнство, спокойни — за по триста долара на месец. Тръгнаха си от Рай, след като благодариха на агента на недвижимо имущество много, много, наистина.

В претъпкания влак обратно за Ню Йорк зад тях седеше някакъв прекалено тежко дишащ латиноамериканец, чиито последни няколко ястия очевидно се бяха състояли предимно от чесън. Бяха благодарни, че успяха да се доберат до апартамента си, след което Глория, почти в състояние на истерия, се втурна в безукорната баня, за да се изкъпе в горещата вана. Засега поне, що се отнася до бъдещото им жилище, силите и на двамата бяха изчерпани поне за седмица напред.

В края на краищата въпросът се разреши от само себе си с неочаквана романтика. Един следобед Антъни се втурна във всекидневната, озарен от „идеята“.

— Сетих се! — извика той, сякаш току-що бе хванал мишка. — Ще си вземем кола.

— Мили боже! Не ни ли стига, че трябва да се грижим за себе си?

— Нека ти обясня, може ли? Хайде просто да си оставим нещата при Дик, да сложим няколко куфара в колата — тази, която ще купим — и да тръгнем към Ню Хевън. Ще видиш, че щом се измъкнем от района на Ню Йорк, цените на наемите просто започват да спадат и веднага щом намерим подходяща къща, просто ще се установим.

Честото и успокоително повтаряне на думата „просто“ разбуди летаргичния й ентусиазъм. Крачейки яростно из стаята, той симулираше динамична и неудържима работоспособност.

— Ще купим колата утре.

Животът, накуцвайки след бързоходните ботуши на въображението, ги изпрати извън града едва седмица по-късно, с евтин, но лъскав и нов открит спортен автомобил те преминаха през лабиринтите на Бронкс, а после през един широк и мрачен район, в който невесели синьо-зелени празни пространства се редуваха с квартали, кипящи от мащабни и долни занимания.

Напуснаха Ню Йорк в единадесет часа и горещото и блажено пладне преваляше, когато навлязоха в Пелъм.

— Това не са градове — отбеляза Глория с укор, — това са просто жилища, които хладнокръвно са струпани върху празни площи. Представям си как всички мъже в този район сутрин от прекалено бързане топят мустаците си в кафето.

— И играят пинокъл[11] на път за работа.

— Какво е пинокъл?

— Не го приемай толкова буквално. Откъде да знам? Но ми звучи така, сякаш тук го играят непрекъснато.

— Харесва ми. Напомня ми за пукане на кокалчета или нещо подобно… Нека аз да карам.

Антъни я погледна подозрително.

— Можеш ли да се закълнеш, че караш добре?

— Правя го от четиринадесетгодишна възраст.

Той внимателно спря колата до пътя, за да сменят местата си. После, с ужасно скърцане и ръмжене, колата включи на скорост и Глория се изсмя по начин, който Антъни възприе като твърде обезпокоителен и проява на възможно най-лош вкус.

— Тръгваме! — извика тя. — Ууууп!

Главите им се люшнаха, подобно на тези на марионетки, когато автомобилът подскочи напред и зави вихрено около един млекарски фургон, чийто шофьор се изправи на мястото си и изрева след тях. В рамките на вековната традиция на шофьорите Антъни отвърна с няколко епиграми относно простащината на млекарите. Забележките му обаче бяха сбити и той се обърна към Глория с все по-засилващото се убеждение, че е направил груба грешка, като й е поверил колата. В крайна сметка откри, че тя е шофьорка с доста ексцентричен нрав и безкрайно безразсъдство.

— Само не забравяй — предупреди я изнервено той, — че човекът каза да не превишаваме двадесет мили в час през първите пет хиляди мили.

Тя кимна леко, но очевидно бе решена да достигне забранената граница колкото се може по-бързо, затова леко увеличи скоростта. В следващия момент Антъни направи нов опит:

— Видя ли този знак? Да не искаш да ни спрат?

— О, за бога! — извика Глория отчаяно. — Винаги преувеличаваш!

— Ами не искам да ме арестуват.

— Кой е тръгнал да те арестува? Толкова си упорит — така беше и със сиропа ми за кашлица снощи.

— То е за твое добро.

— Ха! Че да бях останала да си живея при мама.

— Как можеш да ми говориш така!

Те профучаха покрай един полицай.

— Видя ли го? — попита Антъни.

— О, направо ме подлудяваш! Нали не ни арестува?

— После ще бъде твърде късно — веднага намери отговор Антъни.

Думите му бяха пълни с укор, той изглеждаше почти обиден.

— Че тази старица няма да вдигне над тридесет и пет.

— Не е стара.

— Стара е по дух.

През този следобед колата се присъедини към торбите за пране и апетита на Глория, които заедно съставляваха триединството на раздора. Той я предупреждаваше, когато наближаваха железопътни прелези, сочеше й насрещните автомобили, докато накрая настоя да кара той, а бясната и обидена Глория седна мълчаливо до него някъде между градовете Ларчмънт и Рай.

Но именно поради това нейно мълчание сивата къща се материализира от абстракцията и почти веднага след Рай той мрачно се предаде и отстъпи волана за втори път. Мълчаливо я помоли и Глория мигом се оживи, заклевайки се да бъде по-внимателна. Но един неучтив трамвай грубо настояваше да остане върху релсите си и поради това Глория се мушна в странична уличка — и повече този следобед не успя да намери пътя към Пост Роуд. Улицата, по която най-после тръгнаха, се оказа на доста голямо разстояние от отклонението за Пост Роуд, почти на пет мили от Кос Коб. Чакълената настилка ставаше все по-груба, после все по-кална, пътят се стесняваше и накрая от двете му страни се появиха редици от кленове, през които се процеждаше залязващото слънце, а то сякаш правеше безкрайни експерименти със светлини и сенки по високата трева.

— Загубихме се — оплака се Антъни.

— Прочети тази табела!

— „Мариета — пет мили“. Какво е Мариета?

— Никога не съм го чувала, но нека да отидем. Тук не можем да обърнем, а все някъде би трябвало да има отклонение за Пост Роуд.

Пътят все по-често се пресичаше от дълбоки коловози и коварни каменни бордюри. Те профучаха покрай три селскостопански постройки. Сред купчината посивели покриви се появи град, в центъра на който имаше висока бяла камбанария.

После Глория, която се колебаеше между две възможни посоки, направи своя избор, но бе твърде късно, тъй като се удари в един пожарен кран и с всичка сила откачи кардана на колата.

Беше тъмно, когато агентът на недвижимо имущество от Мариета ги заведе при сивата къща. Тя се намираше на запад от селцето, което бе обгърнато с наметката на топлото синьо небе, закопчано с малки звезди. Сивата къща вероятно бе съществувала, когато жените, отглеждащи котки, са били вещици, когато Пол Ривиър е правил фалшиви ченета в Бостънския подготвителен клас, за да ядосва хората на големия бизнес, когато нашите предци бляскаво са изоставили Уошингтън на тълпи. От онова време къщата стоеше свряна в един тъмен ъгъл, значително прекроена отвътре и боядисана отвън, с пристроена кухня и странична веранда — но независимо от това, че на места някакъв весел простак бе покрил покрива с червена ламарина, сградата оставаше в предизвикателно колониален стил.

— Как стигнахте до Мариета? — попита агентът с тон, който бе сред първите братовчеди на подозрението. Той им показа четирите просторни и проветриви спални.

— Закъсахме — обясни Глория. — Аз налетях върху един пожарен кран, после ни теглиха до гаража, а там видяхме вашата табелка.

Мъжът кимна, очевидно неспособен да проследи подобен изблик на спонтанност. Имаше нещо леко неморално в това да извършиш нещо без няколко месеца обмисляне.

Още същата вечер те подписаха договора за наем и с колата на агента се върнаха тържествуващо в сънливия и разнебитен хотел „Мариета Ин“, който бе твърде разпадащ се дори за случайните неморални простъпки и последващото от тях веселие на всеки провинциален крайпътен мотел. Почти половината нощ те лежаха будни и планираха нещата, които щяха да правят тук. Антъни щеше да работи с поразителен темп върху своята история и по този начин щеше да спечели благоразположението на своя изпълнен с цинизъм дядо… Когато поправеха колата, щяха да разгледат околността и да отидат до най-близкия „много приятен“ клуб, където Глория щеше да играе голф „или нещо друго“, докато Антъни пишеше. Това, разбира се, бе идеята на Антъни — самата Глория бе сигурна, че не иска да върши нищо друго, освен да чете, да мечтае и да бъде хранена с доматени сандвичи и лимонада от някакъв ангелски прислужник, който все още оставаше на по-заден план. След завършването на всеки параграф Антъни щеше да идва и да я целува, докато тя лениво лежеше в хамака… Хамак! Люлка за новите й мечти, поклащана от вятъра и обливана от леки слънчеви вълни, които хвърляха отблясъци върху съседните жита и прашните пътища, изпъстрени от капките на тихия летен дъжд…

И гостите — тук те имаха дълъг спор, в който и двамата се опитваха да докажат, че са изключително зрели и предвидливи. Антъни настояваше, че трябва да посрещат хора поне през седмица за уикенда, тъй като това щяло да „внася разнообразие“. Което предизвика един задълбочен и доста сантиментален разговор на тема дали Антъни не намира, че самата Глория носи разнообразие. Въпреки уверенията му, че това е така, тя упорстваше в съмненията си. Накрая разговорът завърши с обичайния монолог: „И какво? Е, какво да правим тогава?“

— Ами да си вземем куче — предложи Антъни.

— Не. Искам котенце.

Тя подробно и ентусиазирано разказа за историята, навиците и вкусовете на котката, която имала някога. Антъни реши, че това вероятно е било ужасно същество, без капка обаяние или пък вярност в сърцето си.

По-късно заспаха, но се събудиха час преди зазоряване, а пред заслепените им очи танцуваше видението на славната сива къща.

Душата на Глория

И през есента сивата къща ги посрещна с прилив на сантименталност, който прикри циничността на нейната старост. Съществуваха проблемите с торбите с пране, апетита на Глория, склонността на Антъни към размишления и неговата въображаема „нервност“, но имаше и периоди, изпълнени с изненадваща ведрост. Един до друг на верандата те чакаха луната да залее сребристите поля, да потопи гъстата гора и да плисне сияйните си вълни в краката им. На тази лунна светлина лицето на Глория изглеждаше проникновено бледо, като някакъв спомен, и със съвсем малко усилие те спускаха завеса пред натрапващия им се навик и всеки откриваше у другия почти недокоснатата романтичност на отминалия юни.

Една нощ, докато главата й лежеше върху сърцето му и цигарите им тлееха, описвайки лъкатушещи светлинни дъги в тъмния купол над леглото, тя за пръв път заговори съвсем бегло, за мъжете, които за кратко се бяха спирали върху нейната красота.

— Мислиш ли понякога за тях? — попита той.

— Само понякога… когато се случи нещо и споменът за някой мъж изплува в съзнанието ми.

— И какво си спомняш — целувките им?

— Различни неща… Мъжете са различни с различните жени.

— Как така различни?

— О, съвсем… трудно е да се обясни. Мъже, които са имали най-постоянната слава на такива или инакви, с мен са били изненадващо непоследователни. Брутални мъже са ставали нежни, незначителни мъже са проявявали удивителна лоялност и преданост, а често пъти почтени мъже са се държали по начин, който би могъл да се определи като всичко друго, но не и почтен.

— Например?

— Ами имаше един младеж, Пърси Уолкът от Корнел, който минаваше за голям герой в колежа, за велик атлет, говореха, че бил спасил много хора в някакъв пожар или нещо подобно. Но аз скоро открих, че е глупав, и то по доста опасен начин.

— Как така?

— Той като че ли имаше някаква собствена наивна представа за жената, „подходяща да му стане съпруга“, и аз очевидно се вмествах в тази представа, а това винаги ме докарваше до лудост. Той искаше момиче, което никога не е било целувано, да обича да шие, да си седи вкъщи и да благоговее пред неговото самомнение. И съм готова да се обзаложа, че ако е намерил някоя глупачка да седи и тъпее с него, то със сигурност кръшка с някоя по-независима.

— Аз бих съжалявал съпругата му.

— А аз — не. Помисли само каква глупачка е била, ако не го е осъзнала, преди да се омъжи за него. Той е от онзи тип мъже, чиято представа за уважение и почитание към жената се изчерпва с това никога да не й доставят никакво удоволствие. И в най-добрите си намерения той беше за Средновековието.

— А как се отнасяше към теб?

— Ще стигна и до това. Както вече ти казах — или пък не съм ти казала? — той изглеждаше страхотно: големи честни кафяви очи, а с усмивката си гарантираше, че сърцето, което я излъчва, е от чисто двадесеткаратово злато. Тъй като бях млада и доверчива, помислих, че е достатъчно благоразумен, и една вечер, когато се връщахме след танци във фермата в Хот Спрингс, аз го целунах доста пламенно. Спомням си, че беше чудесна седмица — с най-избуялите дървета, които се разливаха като зелена пяна над долината и от които се издигаше лека мъгла през октомврийските утрини, сякаш в тях бе запален някакъв огън и щеше да ги преобрази в кафяви…

— А твоят приятел с неговите идеали? — прекъсна я Антъни.

— Изглежда, след като ме целуна, той реши, че може да се надява и на нещо повече, че няма защо повече да ме „уважава“ като момичето на своите мечти.

— И какво направи?

— Не много. Аз го блъснах от един насип край пътя, от около пет метра, преди още да бе предприел каквото и да било.

— Нарани ли го? — попита Антъни през смях.

— Счупи си ръката и си изкълчи глезена. После разказа за случката на целия Хот Спрингс, а когато ръката му заздравя, един човек, Барли, който ме харесваше, се сби с него и му я счупи отново. О, голяма история беше. Онзи заплашваше, че ще съди Барли, а за Барли — той беше от Джорджия — говореха, че си купил пистолет. Но междувременно мама ме отведе на север, почти насила, и така и не разбрах какво е станало… Струва ми се, че веднъж видях Барли във фоайето на хотел „Вандербилт“.

Антъни избухна в продължителен и силен смях.

— Какъв успех си имала! Предполагам, че би трябвало да бъда бесен, след като си се целувала с толкова много мъже. Но не съм.

При тези думи тя се надигна и седна в леглото.

— Странно, но съм сигурна, че тези целувки не са оставили никакви следи у мен… искам да кажа, няма дори и помен от разпуснатост, въпреки че веднъж един мъж ми каза колко го дразнела мисълта, че съм нещо като чаша за обществена употреба.

— Ама че нахал!

— Аз само се изсмях и му отговорих да мисли за мен по-скоро като за купа с дръжки, която се предава от ръка на ръка на събирания, но от това стойността й не намалява ни най-малко.

— Това някак си не ме притеснява… от друга страна обаче, вероятно би ме тревожило, ако бе дарявала нещо повече от обикновени целувки. Но аз вярвам, че ти си абсолютно неспособна на ревност, като изключим наранената ти суета. Защо не те интересува какво съм правил? Или би предпочела да съм абсолютно невинен.

— Всичко зависи от това, какво впечатление е останало у теб. Аз съм се целувала, защото момчетата са били толкова хубави или е имало пълнолуние, или дори защото съм се чувствала леко сантиментална и малко възбудена. Но това е всичко — то не е имало абсолютно никакво въздействие върху мен. Но ти би запомнил и би позволил на спомените да те навестяват и да те тревожат.

— Никога ли не си целувала друг така, както целуваш мен?

— Не — отвърна тя простичко. — Както ти казах, мъжете са опитвали… о, много неща. С всяко хубаво момиче е така… Разбираш ли — продължи Глория, — за мен няма значение с колко жени си бил в миналото, стига това да е било просто заради физическото удоволствие, но мисля, че не бих понесла мисълта, че си живял заедно с друга жена известно време, или пък, че си искал да се ожениш за някое друго момиче. Различно е някак. Ще си спомняш за всички моменти на интимност… и те ще притъпяват свежестта, която в края на краищата е най-ценното в любовта.

Изпълнен с възторг, той я притегли към себе си на възглавницата.

— О, скъпа моя — прошепна той, — нима мога да си спомням за нещо друго, освен за твоите целувки!

А после Глория със съвсем смирен глас:

— Антъни, дали ми се струва, че някой е жаден?

Антъни стана от леглото със свенлива и смутена усмивка.

— Със съвсем мъничко лед във водата — добави тя. — Мислиш ли, че може да се уреди?

Глория използваше прилагателното „мъничко“ всеки път, когато искаше някаква услуга — това придаваше на молбата й по-скромно звучене. Но Антъни отново се засмя — независимо дали тя искаше цял айсберг, или само едно парченце лед, все едно, той трябваше да слезе до кухнята… Гласът й го последва през коридора: „И съвсем мъничко бисквита със съвсем мъничко мармалад отгоре…“

— О, господи! — въздъхна Антъни и вметна на модния жаргон: — Страхотно е това момиче! Направо ме убива!

— Когато си имаме бебе — подхвана тя един ден (това, както вече бе решено, щеше да стане след три години), — искам да прилича на теб.

— Освен в краката — вметна той закачливо.

— О, да, освен в краката. Трябва да има моите крака. Но останалото може да бъде на теб.

— Моят нос?

Глория се поколеба.

— Е, може носът да е на мен. Но определено твоите очи… и моята уста и, струва ми се, моята форма на лицето. Чудя се — мисля, че би бил сладък, ако има й моята коса.

— Скъпа моя Глория, та ти си присвои цялото бебе.

— Е, без да искам — извини се тя жизнерадостно.

— Нека поне има моята шия — настоя той, оглеждайки се съсредоточено в огледалото. — Често си казвала, че харесваш шията ми, понеже адамовата ми ябълка не е изпъкнала… пък и твоята шия е твърде къса.

— Нищо подобно — извика тя възмутено, извръщайки се към огледалото, — съвсем си е добре! Мисля, че никога не съм виждала по-хубава шия.

— Доста къса е — подразни я той.

— Къса? — Гласът й изразяваше раздразнение и учудване. — Къса? Ти си луд. — Тя издължи шия, после я сви, за да убеди самата себе си в гъвкавостта й, присъща на влечуго. — И това ти наричаш къса шия?!

— Една от най-късите, които съм виждал.

За пръв път от седмици насам от очите на Глория се затъркаляха сълзи, а погледът й издаваше истинско страдание.

— О, Антъни…

— Боже мой, Глория! — Той се доближи объркан до нея и обхвана лактите й с ръце. — Не плачи, моля те! Не разбра ли, че само се шегувах? Глория, погледни ме! Но, скъпа, ти имаш най-дългата шия, която някога съм виждал. Честна дума.

Сълзите й се смениха от горчива усмивка.

— Е… тогава не трябваше да ми казваш тези неща. Нека си говорим за бебето.

Антъни крачеше из стаята и говореше, сякаш репетираше за някаква реч в парламента.

— Накратко казано, бихме могли да имаме два вида бебета, две съвсем определени и логични бебета, напълно различни. Едното би могло да е комбинация от най-доброто от двама ни. Твоето тяло, моите очи, моят ум, твоята интелигентност… А другото бебе би могло да вземе най-лошото от нас — моето тяло, твоя нрав, моята нерешителност.

— На мен ми харесва повече второто бебе — каза тя.

— А аз бих искал — продължи Антъни — да имаме две тройки тризнаци с разлика от една година, след което да си правим експерименти с шестте момчета…

— Горката аз! — възкликна тя.

— … ще изпратя всяко да учи в различна страна и по различна система и когато станат на двадесет и три години, ще ги повикам, за да видя какво е излязло.

— Нека всички вземат моята шия — предложи Глория.

Краят на главата

Колата най-после бе поправена и с преднамерена отмъстителност се захвана да ги тормози оттам, където бе престанала да им създава безспирни неприятности. Кой да кара? Колко бързо да се движи Глория? Тези два въпроса, наред с вечните контраобвинения, бяха неизбежни ден след ден. Те отидоха до градовете на Пост Роуд — Рай, Портчестър и Гринидж, отбиха се да видят дузина приятели, предимно на Глория, почти всички от които бяха в различен етап на отглеждане на бебета и с това, както и други неща, я отегчиха до степен на нервно разстройство. В продължение на цял час след всяко гостуване тя яростно хапеше пръстите си и се опитваше да излее гнева си върху Антъни.

— Ненавиждам жените — почти крещеше тя. — Какво, по дяволите, можеш да ми кажеш… освен женски празни приказки? Наложи се да се възхищавам от дузина бебета, докато всъщност ми се искаше да ги удуша. И всяко от тия момичета е или в начална фаза на ревност и подозрителност към съпруга си, ако той е чаровен, или пък вече се отегчава от него, ако не е.

— Нямаш ли намерение вече да се срещаш с жени?

— Не знам. Никога не ми се струват чисти… никога… никога. С много малки изключения. Констанс Шоу — нали я знаеш, мисис Мериъм, която ни посети миналия вторник — е почти единствената. Толкова е висока и свежа, и бляскава.

— Не харесвам толкова високи.

След няколко вечери, когато ходиха на танци в различни провинциални клубове, те решиха, че есента е твърде близо, за да могат да си позволят да се „изявяват;“ по-нашироко, въпреки че бяха склонни да го правят. Той мразеше голфа, а Глория го харесваше само малко и макар да изпита истинско удоволствие от състезанието, което една вечер организираха с някакви студенти, и бе доволна, защото Антъни се гордееше с красотата й, тя долови безпокойството на домакинята, някоя си мисис Гранби, от факта, че състудентът на Антъни, Алек Гранби, се включи крайно ентусиазирано във веселбата. Семейство Гранби никога повече не се обадиха и въпреки че Глория се смееше, това доста я засегна.

— Виждаш ли — обясни тя на Антъни, — ако не бях омъжена, това не би я обезпокоило… Но тя е ходила на кино навремето и вероятно си мисли, че съм вампир. Въпросът е в това, че за да спечелиш благоразположението на такива хора, се изискват известни усилия, които аз не съм склонна да положа… Пък и онези симпатични млади първокурсници, които ми правеха мили очи и ме засипваха с идиотски комплименти! Пораснала съм, Антъни!

Мариета предлагаше оскъден светски живот. Половин дузина фермерски имения образуваха хектагон около града, но те принадлежаха на древни мъже, които се показаха само като бездейни буци, покрити със сивкава слама, свити на задните седалки на лимузините си на път за гарата, понякога придружавани от също тъй древни и два пъти по-масивни от тях съпруги. Местните жители бяха крайно безинтересни — преобладаващата част бяха неомъжени жени, — хоризонтът им не се простираше по-далеч от училищните фестивали, а душите им бяха мрачни, подобно на неприветливата белокаменна архитектура на трите местни църкви. Единственият сред тях, с когото те влязоха в по-близък контакт, бе широкоплещестото шведско момиче с широк ханш, което идваше да им помага в домакинството. Тя бе мълчалива и работлива, а след като един ден я завари да рони горчиви сълзи, захлупила лице върху кухненската маса, Глория изпита необичаен страх от нея и престана да се оплаква от храната. Поради необяснимата си и загадъчна скръб момичето остана при тях.

Склонността на Глория да изпитва предчувствия и изблиците й на неясна свръхестественост бяха изненада за Антъни. Нещо сложно, присъщо на същността й и възприето в ранните й години, прекарани с майката билфистка, или пък някаква вродена свръхчувствителност я правеха податлива на всевъзможни психически внушения. И въпреки че далеч не бе лековерна по отношение на хорските намерения, тя проявяваше склонност да приписва всяко необичайно събитие на своеобразните прищевки на мъртвите. Отчаяните скърцания из старата къща във ветровити нощи, които за Антъни не бяха нищо друго освен крадци със заредени револвери в ръка, за Глория представляваха аури, зли и неспокойни, на отминали поколения, изкупващи неизкупимата си вина в древното и романтично домашно огнище. Една нощ силното затръшване на вратите на долния етаж накара Антъни да слезе и със страх да провери внимателно, но без никакъв резултат. След това двамата лежаха будни почти до зори и си задаваха един на друг въпроси, сякаш бяха на изпит по история на света.

През октомври за две седмици ги посети Мюриъл — Глория й се бе обадила по телефона, при което мис Кейн приключи разговора с обичайното си „Дообре. Идвам с гръм и трясък!“ И тя пристигна с дузина популярни песни под мишница.

— Би трябвало да имате грамофон тук, в провинцията — каза тя. — Някой малък „Вик“, те поне не струват много. И всеки път, когато се чувствате самотни, Карузо или Ал Джонсън ще ви навестяват.

Тя страшно притесни Антъни с изявлението си, че „той е първият умен мъж, когото среща, и че й е писнало от повърхностни хора“. Той се чудеше как е възможно хората да се влюбват в такива жени. Но реши, че ако човек я погледне с известна безпристрастност, би могъл да съзре у нея многообещаваща мекота.

А Глория, която бурно демонстрираше любовта си към Антъни, бе изпаднала в състоянието на доволно мъркаща котка.

Накрая Ричард Керъмъл пристигна за един бъбрив и буквално болезнен за Глория уикенд, по време на който той обстойно обсъждаше себе си с Антъни, докато тя отдавна спеше детския си сън на горния етаж.

— Много странно — целият този успех и всичко — каза Дик. — Малко преди да се появи романът, аз опитвах, но без особен успех, да пиша разкази. После, след като ми издадоха книгата, пооправих три от тях и ги приеха в едно списание, откъдето преди ги бяха отхвърлили. И така става с много неща оттогава: издателите започнаха да ми плащат едва от зимата насам.

— Победителю, не се оставяй да бъдеш разглезен.

— Имаш предвид да пиша боклуци! — Той се замисли. — Ако това означава умишлено да инжектирам блясък в книгите си, няма да стане. Но едва ли пък и ще бъда толкова внимателен. Определено съм започнал да пиша по-бързо и като че ли се замислям по-малко от преди. Може би се дължи на това, че не разговарям достатъчно — сега, когато вие се оженихте, а Моури замина за Филаделфия. Нямам предишния подтик и амбиция. Рано ме застигна успехът, така да се каже.

— Това не те ли тревожи?

— Подлудява ме. Обзема ме някакво състояние, аз го наричам „треска за изречения“, подобна на „доларовата треска“ — някакво напрегнато литературно самосъзнание, което ме спохожда, щом започна да се насилвам. Но истинският ужас са дните, в които си внушавам, че не мога да пиша. Това се случва, когато се замислям дали въобще си струва да се пише… искам да кажа — дали не съм някакъв величаещ себе си глупак.

— Харесва ми, когато говориш така — каза Антъни в лек пристъп на старата си покровителствена арогантност. — Страхувах се да не би да си се видиотил от много работа. Четох онова безумно интервю, което си дал преди време…

Дик го прекъсна с измъчено изражение:

— Боже господи! Не го споменавай! Писа го една млада дама… Извънредно приятна млада дама. Непрекъснато ми повтаряше, че творбата ми била „силна“, и аз като че ли си загубих акъла и направих какви ли не невероятни изказвания. Но все пак имаше и хубави неща, не мислиш ли?

— О, да… онова за умния писател, който пише за младостта на своето поколение, критикува следващите години и поучава старостта.

— О, аз вярвам в това — призна Ричард Керъмъл, при което лицето му се просветли. — Просто не трябваше да го заявявам по този начин.

През ноември те се преместиха в апартамента на Антъни, откъдето предприеха победоносни походи до футболните мачове между отборите на Йейл и Харвард и на Харвард и Принстън, до ледената пързалка на „Сейнт Никълъс“. Посетиха редица театрални постановки и всевъзможни развлечения — като се започне от малки и почти сериозни танцови забави и се стигне до големите веселби, които Глория толкова обичаше и които бяха организирани в малкото къщи с лакеи с напудрени перуки, сновящи насам-натам й разнасящи величествената си англомания под ръководството на внушителни майордоми. Имаха намерение през първата година или, на всяка цена, поне когато приключи войната да заминат в чужбина. Антъни почти бе приключил работата си по едно изследване на Честъртън за дванадесети век и го бе включил в книгата си, а Глория изучаваше усилено особеностите на руските самурени палта. Всъщност зимата приближаваше съвсем безпроблемно, когато билфисткият демиург[12] реши внезапно в средата на декември, че душата на мисис Гилбърт е достатъчно зряла в това свое въплъщение. Като последствие от това Антъни заведе нещастната и изпаднала почти в истерия Глория в Канзас Сити, където според обичаите на човечеството те с ужас и дълбоко страдание отдадоха последна почит на мъртвата.

За пръв и последен път в живота си мистър Гилбърт бе истински патетична фигура. Жената, която той бе докарвал до отчаяние с липсата си и с идеите си, по някаква ирония го бе напуснала — тъкмо когато той почти не го очакваше. Той никога повече нямаше да успее тъй пълноценно да отегчава и малтретира някое човешко същество.

[1] Белетристика (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Термин от ръгби — докосване на топката в мъртвото поле. — Б.пр. ↑

[3] Привърженик на сухия режим. — Б.пр. ↑

[4] Десетте Божи заповеди. — Б.пр. ↑

[5] С любов (итал.). — Б.пр. ↑

[6] Командващ южните армии в Гражданската война (1807–1870). — Б.р. ↑

[7] Уошингтън Ървинг (1783–1859) — американски писател, автор на „Легендата за спящата пещера“. Действието в романа се развива на около две мили от Теритаун. — Б.пр. ↑

[8] Джон Кийтс (1795–1821) — английски поет романтик. — Б.пр. ↑

[9] Река в Америка. — Б.пр. ↑

[10] Идеалистично учение, според което развитието на света е резултат от целесъобразно действащи сили, които насочват живота към определена крайна цел. — Б.пр. ↑

[11] Вид игра на карти. — Б.пр. ↑

[12] Божество, създател, върховен разум. — Б.пр. ↑

II. Пиршество

Глория бе приспала съзнанието на Антъни. Тя, която изглеждаше най-мъдрата и изтънчена от всички жени, висеше, подобно на блестяща завеса на входа му и спираше светлината на слънцето. През тези първи години всичките му мисли носеха неизменно отпечатъка й. Слънцето той виждаше винаги през мотивите на нейната завеса.

Някаква умора ги върна обратно в Мариета за още едно лято. По време на златната и изтощителна пролет те се бяха скитали, неспокойни и лениво екстравагантни по Калифорнийското крайбрежие, събирайки се непрекъснато с други хора, бяха се местили от Пасадена в Коронадо, от Коронадо в Санта Барбара, без каквато и да било по-определена цел, водени единствено от желанието на Глория да танцува на различна музика или да улови някакъв безкрайно недоловим нюанс в сменящите се цветове на морето. Изкачиха се от нивото на Тихия океан до висините на диви скали с почти варварски хотели, построени, за да може в следобедните часове някой да си пие чая, унесен в дрямка след обиколката из пазарите за ракита и костюми за поло в Саутхемптън, Лейк Форест, Нюпорт и Палм Бийч. И както вълните се срещаха и разбиваха с плясък, а в най-тихите заливи блестяха, така и двамата се присъединяваха към една или друга група, заедно с приятелите си сменяха гарите, вечно мърморейки за странното и леко веселие, което вероятно ги очакваше ей там, зад следващата зелена и плодородна долина.

Това бе една проста, здрава и безгрижна класа. Повечето от мъжете бяха приятни студенти, като че ли постоянно кандидатстващи за включване в някакъв списък на безплътни същества, озаглавен „Порцелан“ или „Кожа и кости“ и широко отворен за целия свят. Жените бяха с хубост доста над средната, крехко атлетични, донякъде безнадеждни като домакини, но очарователни и безкрайно декоративни като гостенки. По време на следобедните чайове те се движеха със спокойна и грациозна танцова стъпка, присъща на класата им, като изпълняваха съответните движения с такова достойнство, че направо подтикваха една двойка комедианти — чиновник и хористка — да ги имитират в бурлески навред из страната. Имаше нещо иронично в това, че американците трябваше да показват неоспоримото си превъзходство чрез този самотен и дискредитиран потомък на изкуствата.

След като през цялата пищна пролет танцуваха във вихъра на събитията, Антъни и Глория откриха, че са изхарчили твърде много пари, и в резултат на това за известно време ще се наложи да се оттеглят. Налагало се поради „работата“ на Антъни, обясняваха те. Почти не разбраха как се озоваха в сивата къща, но сега доста по-ясно осъзнаха, че преди тях други влюбени са спали в нея, шепнели са имената си на верандата, седели са на стъпалата и са наблюдавали сиво-зелените поля и черните масиви на горите зад тях.

Антъни си бе същият, но по-неспокоен, оживяваше се само под въздействието на няколко уискита със сода, а към Глория проявяваше една лека, едва доловима апатия. Но самата Глория — през февруари тя щеше да навърши двадесет и четири години и това я хвърляше в привлекателна, но съвсем искрена паника. До тридесетте й оставаха шест години! Ако бе по-малко влюбена в Антъни, чувството й за летежа на времето вероятно щеше да се изрази в подновяване на интереса й към други мъже, в преднамерено желание да извлича преходния блясък на романтиката от всеки потенциален любовник, който я погледнеше с присвити очи през масата. Един ден тя каза на Антъни:

— Чувствам, че бих могла да получа всичко, което поискам. Цял живот съм си мислила, че е така. Но се оказа, че искам теб, така че просто нямам място за други желания.

Те пътуваха на изток през изгорения от сушата безжизнен щат Индиана и тя вдигна поглед от едно от любимите си киносписания, след като й се стори, че обикновеният разговор бе придобил известна сериозност.

Антъни се мръщеше, гледайки през прозореца на колата. Шосето пресече един селски път, по който се движеше фермер с фургона си. Той дъвчеше сламка и беше очевидно същият човек, когото бяха задминавали поне десетина пъти досега — седящ в мълчаливия си и зловреден символизъм. Антъни се обърна към Глория и лицето му се намръщи още повече.

— Караш ме да се тревожа — възпротиви се той. — Аз мога да си представя под влиянието на определени преходни обстоятелства, че пожелавам друга жена, но не мога да си представя, че я имам.

— Но аз не се чувствам така, Антъни. Не мога да се тревожа от това, че трябва да устоявам на неща, които искам. Аз предпочитам просто да не ги искам, да не искам никого освен теб.

— И все пак, като си помисля, че случайно можеш да се увлечеш по някого…

— О, не бъди глупав! — възкликна тя. — Такова нещо случайно не може да стане. А пък аз дори не си представям подобна възможност.

С това бе сложен край на бурния разговор. Постоянното разбиране от страна на Антъни я правеше по-щастлива с него, отколкото с когото и да било другиго. Тя определено се чувстваше добре с него — обичаше го. И тъй лятото започна почти както и предишното.

В домакинството им обаче имаше една коренна промяна. Шведката с леденото сърце, чиито строги ястия и язвителен маниер да чака до масата толкова бяха потискали Глория, бе заменена от един доста по-работлив японец на име Таналахака, който, според собствените му признания, реагираше на всякакви повиквания, съдържащи двете срички „Тана“.

Тана беше необикновено дребен, дори и за японец, а на всичкото отгоре притежаваше и някаква наивна представа за себе си като за гражданин на света. В деня, когато пристигна, изпратен от „Р. Гуджимоники — Благонадеждна японска агенция за работна ръка“, той повика Антъни в стаята си, за да видел съкровищата, скрити в куфара му. Те включваха голяма колекция от японски пощенски картички, за които бе готов на момента да разкаже на своя работодател подробно и поотделно за всяка. Сред тях имаше пет-шест парчета с порнографски привкус, които очевидно бяха американски, въпреки че липсваха сведения за производителя. След картичките японецът показа някои изработени от самия него неща — чифт американски къси панталони и два комплекта копринено бельо — и поверително осведоми Антъни за предназначението им. Следващият шедьовър бе едно доста добро копие на някаква гравюра на Ейбрахам Линкълн, на чието лице обаче бе придал очевидно японски черти. Накрая имаше и флейта — собствена изработка, но счупена, — ала той каза, че щял скоро да я поправи.

След тези учтивости, които Антъни възприе като присъщи на японците, Тана изля обширна тирада на развален английски върху отношенията между слуга и господар, от която Антъни схвана, че японецът работил в големи имения, но винаги се е карал с другите прислужници, защото не били честни. Те доста дискутираха думата „честен“ и всъщност взаимно се подразниха, тъй като Антъни упорито настояваше, че Тана имал предвид нещо друго[1], и дори стигна дотам, че забръмча като пчела и запляска с ръце, имитирайки крила.

След три четвърти час Антъни бе освободен с горещи уверения, че и друг път ще си бъбрят и Тана ще му разкаже „как го правим ний в мойта страна“.

Такава бе многословната премиера на Тана в сивата къща — и той изпълни обещанието си. Въпреки че бе съвестен и честен, безспорно беше невероятен досадник. Като че ли не можеше да контролира езика си и понякога продължаваше без дъх от параграф до параграф, а кафявите му очички сякаш се изпълваха с болка.

В неделя и понеделник следобед той четеше хумористичните страници на вестниците. Безкрайно се забавляваше с една карикатура, изобразяваща дяволит японец-иконом. Лицето му според него било чисто американско, въпреки че за Антъни то бе типично ориенталско. Проблемът при хумористичните вестници се състоеше в това, че когато, с помощта на Антъни, бе разчел текста под последните три карикатури и бе разбрал тяхното съдържание със съсредоточеност, достойна за „Критиката“ на Кант, той напълно бе забравил за какво бяха първите карикатури.

В средата на юни Антъни и Глория отпразнуваха първата си годишнина, като си устроиха „среща“. Антъни почука на вратата и тя изтича, за да му отвори. После седнаха един до друг на дивана и си казваха имената, които бяха измислили един за друг, нови комбинации от нежни думи, стари колкото света. Тази „среща“ обаче не завърши със задъханото „лека нощ“, изречено в екстаз и съжаление.

По-късно през юни ужасът се изхили злобно на Глория, удари я и подплаши светлата й душа половин поколение назад. После бавно избледня, оттегли се в непроницаемата си тъмнина, откъдето бе дошъл — отнасяйки безмилостно със себе си частица от младостта.

С безпогрешно чувство за драматизъм той избра една малка гара в някакво окаяно селце, недалеч от Рочестър. Перонът беше пуст като прерията, изложен на прашното жълто слънце и на погледа на онзи безкрайно неприятен тип провинциалисти, които живеят близо до големия град и са приели неговата евтина хубост заедно с градското. Дузина от тези селяндури със зачервени очи, мрачни като бостански плашила, видяха инцидента. Той премина смътно през техните объркани и затъпели мозъци, възприет най-общо като груба шега, а най-изискано като „срам“. Междувременно там, върху перона, светът загуби един тон от яркостта си.

Антъни и Ерик Мериъм бяха прекарали целия горещ летен следобед пред гарафа със скоч, докато Глория и Констанс Мериъм плуваха и се пекоха на слънцето в Плажния клуб. Констанс се бе изтегнала под раиран чадър, а Глория бе изпънала чувствено невероятните си крака върху мекия горещ пясък. По-късно четиримата хапнаха сандвичи, след това Глория стана, докосвайки с чадъра си коляното на Антъни, за да привлече вниманието му.

— Трябва да вървим, скъпи.

— Сега?

Той я погледна с нежелание. В този момент нищо не му се струваше по-важно от това да седи на сянка пред топящия се лед в уискито и да слуша спомените на домакина си за задкулисните ходове в някаква отдавнашна политически кампания.

— Наистина трябва да вървим — повтори Глория. — Можем да вземем такси до гарата… Хайде, Антъни! — изкомандва го тя малко по-властно.

— Но моля ви… — Мериъм, чието кълбо от мисли бе прекъснато, опита да се противопостави с някои любезности, като междувременно провокиращо допълни чашата на госта си с питие, чието изпиване щеше да отнеме поне още десетина минути. Но щом Глория продължи да досажда със своето „Наистина трябва!“, Антъни го изпи наведнъж, изправи се на крака и направи изящен поклон към домакинята.

— Като че ли наистина „трябва“ — каза той не особено любезно.

Минута по-късно следваше Глория по градинската пътечка между розовите храсти, чиито юнски листчета се отронваха от допира с нейния слънчев чадър. „Колко егоистично“, мислеше си той, докато отиваха към шосето. С наранената си наивност чувстваше, че Глория не трябваше да прекъсва това невинно и безобидно развлечение. Уискито бе успокоило и прояснило безпокойството в мислите му. Хрумна му, че тя бе проявявала подобно отношение вече няколко пъти. Дали той винаги трябваше да се оттегля от такива приятни компании след докосването на чадъра й или проблясване в погледа й? Нежеланието му преминаваше почти в злост, която неудържимо се надигаше у него, подобно на балон, готов да се пръсне всеки миг. Той мълчеше, потискайки с усилие желанието да я нагруби. Пред хотела намериха такси и в мълчание стигнаха до малката гара…

Тогава Антъни разбра какво иска — да наложи волята си на това хладно и непроницаемо момиче, с едно великолепно усилие да придобие господството, което му изглеждаше безкрайно желано.

— Хайде да отидем да видим семейство Барнес — предложи той, без да я поглежда. — Не ми се прибира вкъщи.

… Мисис Барнес, по баща Рейчъл Джерил, обитаваше една лятна къща на няколко мили от Редгейт.

— Ходихме там онзи ден — отвърна тя кратко.

— Сигурен съм, че ще ни се зарадват. — Той чувстваше, че това не бе достатъчно убедително, затова си наложи известно упорство и изрече: — Искам да отидем у семейство Барнес. Не ми се прибира.

— Е, да, но аз пък нямам желание да ходя у Барнес.

Внезапно погледите им се срещнаха.

— Но, Антъни — каза тя отегчено, — неделя е и те вероятно имат гости за вечеря. Защо да ходим по това време…

— Тогава защо не останахме у семейство Мериъм?! — избухна той. — Защо трябваше да си тръгваме тъкмо когато прекарвахме доста приятно? Те ни поканиха на вечеря.

— Направиха го от учтивост. Дай ми пари да купя билети за влака.

— Не! Нямам настроение да пътувам в този проклет горещ влак.

Глория потропваше с крака на перона.

— Антъни, държиш се като пиян.

— Нищо подобно, напълно трезвен съм.

Но гласът му бе станал леко дрезгав и тя бе почти сигурна, че това, което твърди, не е вярно.

— Ако си трезвен, ще ми дадеш пари за билетите.

Беше обаче прекалено късно да му говори по този начин. В главата му се въртеше една-единствена мисъл — че Глория е егоистка, че винаги е била егоистка и ще продължи да бъде такава, освен ако още тук, в този момент не й покаже, че той е господарят. Това беше възможно най-добрият случай, след като поради прищевките си тя го бе лишила от удоволствието му. Решителността му се затвърди и в един момент се доближи до притаена и мрачна омраза.

— Няма да се кача на влака — каза той с глас, леко треперещ от яд. — Ще отидем у Барнес.

— Няма! — извика тя. — Ако ти отидеш, аз ще се прибера у дома сама.

— Върви тогава.

Без да каже нито дума повече, тя се обърна и тръгна към гишето. В същия момент той си спомни, че тя носеше известна сума пари в себе си и че едва ли бе спечелил победата, която искаше и която трябваше да постигне. Пристъпи след нея и хвана ръката й.

— Слушай! — измърмори той. — Няма да си отидеш сама!

— Разбира се, че ще си отида, Антъни!

Думите й, наред с опитите да се освободи от ръката му само засилиха решителността му и той я стисна още по-силно. Присвитите му очи бяха изпълнени със злоба.

— Пусни ме! — извика тя свирепо. — Ако имаш поне капка приличие, ще ме пуснеш.

— Защо?

Той знаеше защо. Но обърканата му и доста несигурна гордост го караше да стои и да я държи за ръка.

— Отивам си вкъщи, не разбираш ли? И ти ще ме пуснеш!

— Не, няма.

Сега горяха нейните очи.

— Сцена ли ще ми правиш тук?

— Казах, че няма да се прибереш! Омръзна ми твоят вечен егоизъм!

— Но аз искам само да се прибера у дома. — От очите й се търкулнаха две гневни сълзи.

— Този път ще направиш каквото аз казвам.

Тялото й бавно се изопна, а главата й се отметна в знак на безкрайно презрение.

— Мразя те! — Тихите думи се процедиха като отрова през стиснатите й зъби. — Пусни ме! О, как те мразя! — Тя се опита да се отскубне, но той хвана и другата й ръка. — Мразя те! Мразя те!

Гневът на Глория разколеба увереността му, но той чувстваше, че е отишъл твърде далеч, за да си позволи да отстъпва. Пък и като че ли винаги досега бе отстъпвал и вероятно дълбоко в себе си тя го презираше за това. Е, сега можеше и да го намрази, но после щеше да се възхищава на превъзходството му.

Приближаващият се влак даде предупредително изсвирване, което се изтърколи мелодраматично към тях по блестящите черни релси. Глория се дръпна и се опита да се освободи, а от устните й се откъснаха думи, по-стари от Книгата на Сътворението.

— О, животно такова! — изхълца тя. — О, гад такава! О, как те мразя! Животно! О…

Другите бъдещи пътници по перона започнаха да се обръщат и да ги гледат. Шумът от приближаващия се влак се чуваше все по-ясно, вече се превръщаше в тракане. Глория удвои усилията си, после се отказа да се бори, стоеше отпусната, със зачервени очи, трепереща, безпомощна и унижена. В този миг машината с трясък навлезе в гарата.

Сред облаците пара и скърцане на спирачки се чу гласът й:

— О, ако тук имаше поне един мъж, ти не би направил това! Не би могъл да направиш това! Страхливец! Ти си страхливец!

Антъни, мълчалив и треперещ, я дръпна рязко към себе си, съзнавайки, че десетки лица са обърнати към тях, странно нетрепващи, като в някакъв сън. После се чу прозрачният метален звън на камбанките, което му причини почти физическа болка, комините изпуснаха бавни кълба към небето и сред шума и сивия дим пред погледа му премина редицата от лица, изниза се, той престана да ги различава — докато внезапно останаха само слънцето, хвърлящо полегатите си лъчи на изток през релсите, и един заглъхващ шум, сякаш влакът бе направен от ламарина. Той пусна ръката й. Беше спечелил.

Сега, ако поискаше, би могъл да се засмее. Опитът бе направен — бе наложил волята си със сила. Оттук нататък можеше да си позволи търпимост.

— Ще вземем кола под наем и ще се върнем в Мариета — каза той сдържано.

Вместо отговор Глория сграбчи китката му с двете си ръце, вдигна я към устата си и впи дълбоко зъби в палеца му. Той почти не усети болката. При вида на бликащата кръв извади разсеяно кърпата си й избърса ръката. Вероятно и това беше част от победата — реши той. Неизбежно бе поражението да предизвиква омраза — затова на тази постъпка не трябваше да се обръща внимание.

Тя хълцаше, почти без сълзи, дълбоко и горчиво.

— Няма да тръгна! Няма да тръгна! Ти — не — можеш — да — ме — накараш — да — тръгна! Ти уби… ти уби всичката любов, която изпитвах към теб… цялото ми уважение. Всичко, което е останало у мен, ще умре, преди да се махна от това място. О, само ако бях помислила, че един ден ти ще ми посегнеш…

— Ти ще тръгнеш с мен — каза той грубо, — дори ако се наложи да те нося.

Антъни се обърна, махна на едно такси и каза на шофьора, че искат да отидат до Мариета. Човекът слезе и отвори вратата. Антъни погледна жена си и процеди през зъби:

— Ще влезеш ли… или аз да те сложа вътре?

Сдържайки сълзите си на безкрайна болка и отчаяние, тя се подчини и влезе в колата.

По време на продължителното пътуване, през засилващата се тъмнина на здрача, тя седеше свита в колата и мълчанието й бе нарушавано само от периодично сухо и самотно изхълцване. Антъни се взираше през прозореца, а умът му бавно възприемаше значението на случилото се. Нещо не беше както трябва — последният вик на Глория бе дръпнал някаква струна, която дълго след това отзвучаваше с безпокойство в сърцето му. Той вероятно имаше право — и въпреки това сега тя изглеждаше тъй малка и трогателна, прекършена и обезкуражена, унижена до степен, която не можеше да понесе. Ръкавите на роклята й бяха скъсани, чадъра си бе забравила на перона. Той си спомни, че тоалетът й бе съвсем нов и тя бе много горда с него сутринта, когато излязоха от къщата… Започна да се пита дали някой от познатите им бе видял случилото се. И все по-натрапчиво чуваше вика й: „Всичко, което е останало у мен, ще умре…“

Това започна да го тревожи все по-силно. То толкова добре съвпадаше със свитата в ъгъла Глория — вече не гордата Глория, не онази Глория, която той познаваше. Питаше се дали това е възможно. Не му се вярваше тя да престане да го обича — разбира се, беше немислимо — и все пак бе под въпрос дали Глория без арогантността си, независимостта си, девическата си самоувереност и смелост ще бъде момичето на неговата слава — сияйната жена, която беше безценна и чаровна тъкмо защото бе неизразимо, победоносно вярна на самата себе си.

Той бе много пиян дори тогава, твърде пиян, за да, осъзнае собственото си опиянение. Когато стигнаха сивата къща, Антъни отиде в стаята си и с мисли, които все още се бореха безпомощно и мрачно със случилото се, се строполи в дълбок унес върху леглото си.

Минаваше един часът и коридорът изглеждаше необичайно тих, когато Глория, с широко отворени от безсъние очи, премина по него и бутна вратата на спалнята на Антъни. Алкохолът го бе опиянил до такава степен, че беше забравил да отвори прозорците и сега въздухът в стаята бе застоял и наситен с миризма на уиски. Тя застана за миг до леглото му — слаба и изящно грациозна фигура в момчешката си копринена пижама, — после необуздано се хвърли върху него, като почти го събуди с порива на прегръдката си, а топлите й сълзи капеха върху гърлото му.

— О, Антъни! — избухна тя в страстен плач. — О, скъпи, да знаеш какво направи!

И въпреки това рано сутринта, когато влезе в стаята й и коленичи до леглото й, той се разплака като малко момче, сякаш сърцето му бе разбито.

— Като че ли снощи — каза тя сериозно, заровила пръсти в косата му — цялата част от мен, която ти обичаше, която си струваше да познаваш, цялата ми гордост и жар, си отидоха. Разбрах, че онова, което остана от мен, винаги ще те обича, но никога вече по същия начин.

Независимо от това тя съзнаваше още в този момент, че с течение на времето ще забрави и че животът всъщност рядко нанасяше удари, а повечето време заличаваше следите от тях. След тази утрин те повече не споменаха за инцидента и раните от него зараснаха заедно с ръката на Антъни. Ако можеше да се говори за победа, то тя бе отпразнувана от някакви тъмни сили, които владееха познанието и успеха.

Независимостта на Глория също като всички искрени и дълбоки качества се бе зародила несъзнателно, но веднъж привлякла вниманието й в резултат от възторженото откритие на Антъни, тя придоби по-скоро размерите на някакъв кодекс. Разговаряйки с нея, човек можеше да остане с убеждението, че цялата й енергия и виталност отиваха за яростно утвърждаване на негативния принцип „Изобщо не ме е грижа“.

— За нищо и за никого — казваше тя, — освен за самата мен и следователно за Антъни. Това е принципът на живота, а дори и да не беше така, аз пак щях да си бъда същата. Никой не би направил нищо за мен, ако това не му доставя удоволствие, а същото се отнася и за мен.

Тя бе застанала на входната врата на най-красивата дама в Мариета, когато произнасяше тези думи и завършвайки, нададе лек вик и се строполи на пода.

Дамата я закара до дома й с колата си. По всяка вероятност безценната Глория чакаше дете.

Тя лежеше на дългата кушетка на долния етаж. През прозореца се изплъзваше дневната топлина, докосвайки позакъснелите рози по портата.

— Постоянно мисля единствено за това, че те обичам — хленчеше тя. — Ценя тялото си, защото ти мислиш, че то е красиво. И това мое тяло — твоето тяло — да стане грозно и безформено? Просто е непоносимо. О, Антъни, не се страхувам от болката.

Той правеше отчаяни опити да я утешава — но напразно. Тя продължаваше:

— А може да надебелея в ханша и да стана бледа, да загубя свежестта си и блясъка на косата си.

Той крачеше из стаята с ръце в джобовете и попита:

— Това сигурно ли е?

— Нищо не знам. Винаги съм мразела акушерките или както там се казват. Мислила съм си, че някога ще, имам дете. Но не сега.

— Е, за бога, недей да лежиш така и да се съсипваш.

Глория спря да хълца и притихна в здрача, изпълващ стаята.

— Запали лампата — помоли го тя. — Дните са станали толкова къси… Юни като че ли… имаше… по-дълги дни, когато бях малко момиченце.

Той светна лампата и сякаш някой дръпна пердетата, от мека синя коприна зад прозорците и вратата. Бледността й, неподвижността й, липсата на печал или радост събудиха неговото съчувствие.

— Ти искаш ли го — попита тя безжизнено.

— Безразлично ми е. Тоест нямам мнение. Ако ти искаш, аз вероятно ще бъда доволен. Ако не искаш — е, и така може.

— Бих искала да решиш едно от двете!

— А ако ти сама вземеш някакво решение?

Тя го погледна презрително, без да го удостои с отговор.

— Или си мислиш, че сред всички жени на света ти си избрана за това върховно унижение.

— И какво, ако е така? — извика ядосано тя. — За тях това не е унижение. То е собственото им извинение за това, че живеят. То е единственото, за което стават. Но за мен е унижение.

— Виж, Глория, аз ще бъда с теб, каквото и да направиш, но, за бога, не се противи толкова.

— О, не ми се карай! — проплака тя.

Те си размениха безмълвни погледи, които не изразяваха нищо особено, а по-скоро излъчваха напрежение. После Антъни взе една книга от полицата и се отпусна на стола си.

Половин час по-късно гласът й разкъса напрегнатото мълчание, което тежеше във въздуха в стаята, подобно на миризма от тамян.

— Утре ще отида да видя Констанс Мериъм.

— Добре. А аз ще отида до Теритаун да видя дядо.

— Разбираш ли — добави тя, — аз не се страхувам… от това или от нещо друго. Аз просто съм си такава, нали знаеш…

— Знам — съгласи се той.

Практичните хора

Адам Печ, изпаднал в благочестив гняв срещу германците, живееше с военните новини. Стените му бяха покрити с карти, на които той отбелязваше събитията. Върху удобно разположени маси бяха натрупани атласи, заедно с „История на световните войни в снимки“, официални справочници и „Лични впечатления“ на военните кореспонденти и на редниците X, Y, Z. По време на посещението на Антъни на няколко пъти секретарят на дядо му, Едуард Шатълуърт, едновремешен „дипломиран специалист по джина“ в кръчмата на Пат в Хобокън, а сега изпълнен с добродетелно негодувание, се появяваше с допълнителни новини. Старецът атакуваше всеки вестник с неуморима ярост, като късаше онези колони, които му се струваха достатъчно съдържателни, за да бъдат запазени и ги пъхваше в някоя от вече преливащите си папки.

— Е, с какво се занимаваш? — попита той Антъни иронично. — С нищо? Е, и аз така си мислех. Цяло лято се канех да дойда да ви навестя.

— Пиша. Не си ли спомняте есето, което ви изпратих — онова, което продадох на „Флорентинецът“ миналата зима?

— Есе ли? Не си ми изпращал никакво есе.

— Напротив, изпратих ви го. Говорихме за това.

Адам Печ поклати леко глава.

— О, не. Никакво есе не си ми изпращал. Може би си мислиш, че си го изпратил, но аз не съм го получил.

— Но вие го четохте, дядо — настоя Антъни, донякъде раздразнен. — Четохте го и не бяхте съгласен с мен.

Изведнъж старецът си спомни, но това видимо се изрази само в широко отваряне на устата му, което разкри редица от посивели венци. Той впери зеленясалия си древен поглед в Антъни, колебаейки се дали да признае грешката си, или да я прикрие.

— Значи пишеш — каза бързо той. — Е, защо не отидеш да напишеш нещо за онези германци? Напиши нещо истинско, нещо за това, което става, нещо, което хората да искат да четат.

— Не всеки може да бъде военен кореспондент — възрази Антъни. — Трябва да има вестник, който да иска да купи материалите ти. А не мога да отделя пари, за да работя на свободна практика.

— Аз ще те изпратя — неочаквано предложи дядото. — Ще те изпратя като кореспондент на който вестник си избереш.

Антъни изпадна в ужас от тази идея — и почти в същия момент се почувства привлечен от нея.

— Аз… не… знам…

Това щеше да означава да остави Глория, чийто живот копнееше за него и го обгръщаше. Глория беше в беда. О, това още не бе реално — и все пак той се виждаше в дрехи в цвят каки, приведен, както правят всички военни кореспонденти, зад барикадите, с чанта през рамо — опитвайки се да прилича на англичанин.

— Бих искал да помисля — призна той. — Много любезно от ваша страна. Ще помисля и ще ви информирам за решението си.

Мисълта за това го погълна изцяло по време на пътуването му към Ню Йорк. Той бе изпитал един от онези внезапни проблясъци на озарение, завладяващи всички мъже, доминирани от силна и любима жена. Проблясъци, които им разкриваха света на по-силните, по-подготвените мъже, мъчещи се да се справят с абстракциите на мисълта и войната. В този свят обятията на Глория щяха да съществуват единствено като горещите прегръдки на случайна любовница, хладнокръвно търсена и бързо забравяна…

Подобни непознати досега призраци кръжаха над него, когато се качи на влака за Мариета на Централната гара. Вагонът бе претъпкан. Той успя да заеме единственото свободно място и едва след няколко минути хвърли случаен поглед към мъжа до себе си. При вида на огромните челюсти и нос, извитата брадичка и малките подпухнали очи веднага разпозна Джоузеф Блокман.

И двамата се надигнаха почти едновременно, еднакво смутени и едва-едва се ръкуваха. После, сякаш да сложат точка, леко се засмяха.

— Е — каза Антъни без особен ентусиазъм, — отдавна не съм ви виждал. — Той веднага съжали за думите си и понечи да добави: — Не знаех, че живеете наблизо.

Но Блокман предвидливо го попита:

— Как е съпругата ви?…

— Много добре. Вие как я карате?

— Отлично — тонът му засили величавото звучене на думата.

На Антъни му се стори, че през изминалата година чувството за достойнство на Блокман се бе увеличило невероятно много. Погледът, изразяващ процес на сваряване, бе изчезнал, човекът най-после изглеждаше „сготвен“. Освен това той вече не бе така натруфен. Неуместната закачливост, която бе демонстрирал по отношение на вратовръзките си, беше отстъпила пред строг тъмен мотив, а дясната му ръка, която преди крепеше два масивни пръстена, без тях сега изглеждаше почти невинна, лишена и от изящния маникюр.

Достойнство лъхаше от цялата му личност. Предишната аура на преуспяващия пътуващ богаташ бе угаснала, загубила се бе онази преднамерена склонност за печелене на благоразположение, чиято най-низша форма се явяваше разказването на мръсни вицове в купето за пушачи на вагоните „Пулман“. По всяка вероятност финансовите успехи му бяха придали известна възвишеност, а провалите в социалния живот провокираха необщителност. Но независимо от причината, придаваща му тежест, Антъни вече не чувстваше нужното превъзходство в негово присъствие.

— Спомняте ли си Керъмъл? Ричард Керъмъл? Мисля, че се запознахте с него една вечер.

— Помня го. Той пишеше книга.

— Е, продаде я на киното. После намериха някакъв Джордан, който започна да пише сценарий по нея. После Дик се включил в някаква агенция, която изпраща подборки от вестниците на абонатите си, и побеснял, защото половината критици възхвалявали „мощта и силата на «Демоничният любовник» от Уилям Джордан“. Въобще не споменавали стария Дик. Човек би си помислил, че оня Джордан наистина е скроил всичко това.

Блокман кимна с разбиране.

— В повечето договори изрично е записано, че името на автора на оригиналната идея трябва да се включва във всички платени реклами. Керъмъл още ли пише?

— О, да. Работи усилено. Пише разкази.

— Е, хубаво, хубаво… Вие често ли пътувате с този влак?

— Веднъж седмично. Ние живеем в Мариета.

— Така ли? Виж ти! И аз живея близо до Кос Коб. Скоро си купих къща там. Та ние сме само на пет мили.

— Трябва да ни посетите — Антъни се изненада от собствената си любезност. — Сигурен съм, че Глория ще се зарадва да види един стар приятел. Всеки ще ви покаже къщата — вече втори сезон живеем там.

— Благодаря. — После, като че за да върне любезността, попита: — Как е дядо ви?

— Добре е. Днес обядвах с него.

Страхотен човек — каза Блокман саркастично. — Чудесен пример за истински американец.

Тържеството на летаргията

Антъни завари жена си потънала в хамака на верандата, извличаща почти чувствена наслада от чаша лимонада и доматен сандвич и погълната от очевидно оживен разговор с Тана върху някаква от неговите сложни теми.

— В мойта страна — Антъни разпозна неизменното начало — през цялото време… хората… ядат… ориз… защото нямат. Не може яде каквото няма.

Ако националната му принадлежност не бе така отчайващо очебийна, човек би могъл да помисли, че познанията му за родината са преподавани по география в началните класове на някое американско училище.

Когато ориенталецът бе нахокан и изпратен в кухнята, Антъни се обърна въпросително към Глория.

— Всичко е наред — съобщи тя с широка усмивка. Аз самата се изненадах дори повече от теб.

— И няма съмнение?

— Не! Никакво съмнение!

Те се насладиха на радостта, обхванала ги от възстановената безотговорност. После той й каза за възможността да отиде в чужбина и за това, че почти се срамува да откаже.

— Какво мислиш ти? Само ми кажи честно.

— Но, Антъни! — Тя го погледна уплашено. — Ти искаш ли да отидеш? Без мен?

Лицето му посърна — и той разбра от въпроса на жена си, че беше твърде късно. Ръцете й, сладки и притискащи го, го бяха обвили — бе направил своя избор в хотел „Плаза“ преди година. Това беше като анахронизъм от времето на мечтите.

— Глория — излъга той в силен порив на проникновение, — не искам. Мислех си, че можеш да дойдеш като медицинска сестра или нещо подобно. — И мрачно си представи как ли би погледнал дядо му на това.

Когато тя се усмихна, той отново осъзна колко е красива — разкошно момиче, с великолепна свежест и искрящи честни очи. Тя прегърна предложението му с огромен ентусиазъм и го издигна пред себе си, сякаш бе нейното собствено слънце и лъчите му я грееха. После възпроизведе една удивителна поредица от разсъждения за фарса на военните приключения.

След вечеря, преситена от темата, тя се прозя. Не й се говореше, искаше само да чете „Пенрод“, изтегната върху канапето, и към полунощ заспа. Но Антъни, който романтично я отнесе на ръце до горния етаж, стоя буден и размишлява до зори, донякъде ядосан на Глория, донякъде изпитващ смътно недоволство.

— Какво да направя? — подхвана той на закуската. — Ето, женени сме от година и само се мотаем, без дори да можем да се забавляваме като хората.

— Да, трябва да направиш нещо — призна тя, изпаднала в съглашателско и словоохотливо настроение. Това не беше първият им подобен разговор, но тъй като в такива случаи нещата се развиваха дотам, че Антъни ставаше главното действащо лице, тя се опитваше да ги избягва.

— Не че имам някакви морални угризения относно работата — продължи той, — но дядо може да умре утре, а може да живее още десет години. Междувременно ние харчим над доходите си, а можем да се похвалим единствено с една кола и няколко чифта дрехи. Държим апартамент, в който сме живели едва три месеца, както и една малка стара къща в почти откъснато от света място. Често се отегчаваме и въпреки това не полагаме никакви усилия да опознаем други хора, освен тази тълпа със спортни дрехи, която се носи из Калифорния цяло лято в очакване да умрат богатите им роднини.

— Как си се променил! — отбеляза Глория. — Едно време ми разправяше, че не виждаш защо един американец да не може да си губи времето изискано.

— Е, по дяволите, тогава не съм бил женен. Пък и старият ми ум тогава работеше на бързи обороти, а сега се върти само на място, като зъбчато колело, което няма за какво да се захване. Всъщност мисля, че ако не те бях срещнал, може би щях да се заема с нещо. Но ти правиш безделието толкова приятно и привлекателно…

— О, значи грешката е моя…

— Не исках да кажа това, знаеш го. Но виж, аз съм почти на двадесет и седем и…

— О — прекъсна го тя раздразнено, — караш ме да се уморявам! Говориш, като че ли ти преча, или те задържам!

— Аз просто исках да го обсъдя с теб, Глория. Не мога ли да поговоря…

— Мислех, че си достатъчно силен сам да уредиш…

— … за нещо с теб, без да…

— … проблемите си, без да ме занимаваш с това? Ти прекалено говориш за работа. А аз бих могла съвсем лесно да харча много повече пари, но въпреки това не се оплаквам. Независимо дали работиш, или не, аз те обичам.

Последните й думи паднаха нежно, като снежинки върху твърдата земя. В този момент обаче никой от тях не обръщаше внимание на другия — те бяха заети с разкрасяване и усъвършенстване на собствените си мисли.

— Аз работих…

От страна на Антъни това бе необмислено вкарване на нови доводи в разговора. Глория се изсмя, разкъсвана между удоволствието и присмеха. Тя се възмути от софистиката му, но в същото време се възхити от неговото безгрижие. Никога не би го обвинила за интелектуалното му безделие, поне докато го правеше искрено, убеден, че нищо не си струва да бъде вършено.

— Работа! — присмя се тя. — Ах ти, несериозник! Измамник такъв! Работа за теб това означава подреждане на бюрото, нагласяване на светлините, голямо острене на моливи и „Глория, не пей!“, или „Моля те, дръж този проклетник Тана далеч от мен!“, или пък „Едва ли ще свърша скоро, Глория, така че си лягай, не ме чакай“, и всичко това полято с огромни количества чай и кафе. Това е. След около час чувам, че моливът е спрял да дращи, и поглеждам. Ти си взел някоя книга и „проверяваш“ нещо. После четеш. После прозевки… после в леглото и започва едно безкрайно мятане, тъй като си претъпкан с кофеин и не можеш да заспиш. След две седмици цялото изпълнение се повтаря отначало.

Антъни с трудност задържа остатъците от гордостта си.

— Това е леко преувеличено. Ти знаеш дяволски добре, че продадох едно есе на „Флорентинецът“ — и то привлече вниманието, съдейки по тиража на този вестник. Нещо повече, Глория, знаеш, че седях до пет часа сутринта, за да го довърша.

Тя потъна в мълчание, оставяйки му възможността сам да се захване за висящото въже на разговора. И ако не успя да се обеси с него, то той със сигурност допълзя до края му.

— Поне — плахо обобщи той — имам желание да бъда военен кореспондент.

Същото се отнасяше и за Глория. И двамата имаха желание — неудържимо, както взаимно се увериха. Вечерта приключи с изблици на сантименталност и размисли за великолепието на безделието, за лошото здраве на Адам Печ, за любовта на всяка цена.

— Антъни! — извика тя иззад перилата през един следобед, седмица по-късно. — Някой звъни на вратата.

Антъни, който се излежаваше в хамака на слънчевата южна веранда, отиде до входната врата. Една чужда кола, голяма и внушителна, бе клекнала като огромен навъсен бръмбар в началото на алеята. Поздрави го един мъж в костюм от мека сурова китайска коприна и подхождаща към него шапка.

— Хей, здравейте, Печ. Наминах да ви видя.

Беше Блокман — както винаги съвсем малко усъвършенстван, с по-деликатна интонация, по-убедителна лекота.

— Страхотно се радвам, че дойдохте. — Антъни извиси глас към един обвит с лоза прозорец: — Глория! Имаме гости!

— Във ваната съм — измърка учтиво Глория.

Двамата мъже усмихнато признаха неоспоримостта на нейното алиби.

— Ще слезе. Елате на задната веранда. Нещо за пиене? Глория винаги е във ваната — почти една трета о денонощието.

— Жалко, че не живее в залива.

— Не можем да си го позволим.

Тъй като тези думи излязоха от устата на внука на Адам Печ, Блокман ги прие като шега. След петнадесетина минути, изпълнени с достойни за уважение брилянтни изрази, се появи Глория, свежа в колосаната си жълта рокля, и изпълни атмосферата с неудържима виталност.

— Искам да стана сензация в киното — обяви тя. — Чух, че Мери Пикфорд правела по един милион долара годишно.

— Би могла, знаеш ли — каза Блокман. — Мисля, че от теб бе излязла добра актриса.

— Ще ми разрешиш ли, Антъни? Ако играя само безобидни роли?

И тъй продължи този бомбастичен разговор, по време на който Антъни се питаше какво ли и двамата с Блокман бяха видели навремето у това момиче най-стимулиращата, най-ободряващата личност, която бяха познавали, — а сега тримата седяха като прекалено силно смазани машини, без конфликти помежду си, без страх, без устрем, плътно очертани фигурки, сигурни и неносещи никаква наслада в света, където смъртта и войната, мрачните емоции и благородната дивотия покриваха цял един континент с пушеците на ужаса.

След миг той щеше да повика Тана и щяха да излеят в себе си весела и деликатна отрова, която щеше да ги върне за миг в приятните вълнения на детството, когато всяко лице от тълпата носи своето внушение за разкошни и значими сделки, осъществявани някъде в името на някаква великолепна и необятна цел… Животът не бе нищо повече от този летен следобед: ветрецът повдигаше дантелената якичка на роклята на Глория, а верандата бе обгърната от ленна слънчева сънливост… Всички изглеждаха непоносимо спокойни, лишени от каквато и да е романтична непосредственост на действието. Дори красотата на Глория се нуждаеше от диви емоции, нуждаеше се от трогателност, нуждаеше се от смърт…

— … по всяко време следващата седмица — говореше Блокман на Глория. — Ето, вземи тази картичка. Правят ти пробни снимки на стотина метра филмова лента и от това съвсем точно могат да определят.

— Какво ще кажеш за сряда?

— В сряда става. Само ми се обади и ще дойда с теб…

Той се изправи и бодро се ръкува — после колата му вдигна облак прах по алеята. Антъни се обърна озадачен към жена си:

— Но, Глория?

— Нали не възразяваш да опитам, Антъни? Само един опит? И бездруго трябва да ходя в града в сряда.

— Но това е глупаво! Нима искаш да отидеш в киното… да се мотаеш по цял ден в някакво студио с разни евтини статисти?

— И Мери Пикфорд се мотае!

— Не всеки може да бъде Мери Пикфорд!

— Е, не виждам какво имаш против да опитам.

— Имам. Мразя актьорите.

— О, ставаш досаден. Да не би да си мислиш, че изпитвам много вълнуващи преживявания, дремейки на тази веранда?

— Не би било така, ако ме обичаше.

— Разбира се, че те обичам — каза тя нетърпеливо, опитвайки да се защити. — И именно защото е така, ще ми е приятно да те гледам как се измъчваш, а в същото време непрекъснато се излежаваш и повтаряш, че трябва да работиш. Може би ако за известно време се заема, с това, ти ще се мобилизираш и ще се захванеш с нещо.

— Всичко идва от твоята ненаситна жажда за развлечения, това е.

— Може и така да е! Но тази жажда е съвсем естествена, нали?

— Е, едно ще ти кажа. Ако ти отидеш в киното, аз отивам в Европа.

— Ами върви тогава! Аз не те спирам!

За да покаже, че не го спира, тя зарони меланхолични сълзи. После двамата заедно строиха армиите на чувствата си — думи, целувки, нежности, самоукорявания. Не постигнаха нищо. И това беше неизбежно. Накрая в изблик на невероятна емоция всеки от тях седна и написа писмо. Антъни — до дядо си, а Глория — до Джоузеф Блокман. Това бе тържеството на летаргията.

Един ден в началото на юли Антъни се върна, след като бе прекарал следобеда в Ню Йорк, и повика Глория, която бе на горния етаж. Никой не му отвърна и той помисли, че тя е заспала. Отиде в кухнята да си вземе един от онези малки сандвичи, които винаги бяха приготвени за тях. Там завари Тана, седнал до кухненската маса пред купчина от всевъзможни дреболии — кутии от пури, ножове, моливи, капачки от консерви, листчета, изписани със сложни цифри и схеми.

— Какво правиш, по дяволите? — попита Антъни с любопитство.

Тана любезно се ухили.

— Ще ви покажа — възкликна той ентусиазирано. — Ще кажа…

— Да не би да майсториш кучешка колиба?

— Не, сър. — Тана отново се ухили. — Прави пишещ машина.

— Пишеща машина?

— Да, сър. Аз мисли, о, през цяло време лежи в легло и мисли за пишещ машина.

— Значи, това ще правиш, а?

— Почакайте. Ще каже.

Дъвчейки сандвич, Антъни се облегна на мивката. Тана отвори и затвори устата си няколко пъти, сякаш за да изпробва готовността й за действие. После устремено започна:

— Аз мислил… пишещ машина… има, о, много, много, много нещо. О, много, много, много.

— Да, много клавиши, разбирам.

— Неее! Да — клавиш! Много, много, много буква. Ето така: а, б…

— Да, прав си.

— Почакайте. Аз кажа. — Той изкриви лицето си в ужасяващия си напън да се изрази: — Аз мислил… много думи завършва еднакво. Като „-инг“.

— Да, така е. Много са.

— Значи… аз прави… пишещ машина… бърза. Не толкова много буква…

— Но това е страхотна идея, Тана. Ще спести много време. Ти ще спечелиш цяло състояние. Натискаш един клавиш и излиза „-инг“. Дано да успееш.

Тана се засмя пренебрежително.

— Почакайте. Аз кажа…

— Къде е мисис Печ?

— Излезе. Почакайте, аз кажа… — Той пак изкриви лицето си от напрежение. — Мой пишещ машина…

— Къде е тя?

— Ето… аз работи. — Той посочи купчината вехтории върху масата.

— Имам предвид мисис Печ?

— Тя излезе — увери го Тана. — Каза, че ще се върне в пет часа.

— В селото ли слезе?

— Не. Замина предобед. Отиде с мистър Блокман.

Антъни се сепна.

— Излязла е с мистър Блокман?

— Ще върне в пет.

Без да каже нито дума, Антъни излезе от кухнята, придружен от неутешимото: „Аз кажа“, което се провлачи след него. Значи, такава бе представата на Глория за развлечения, по дяволите! Юмруците му бяха свити. В миг той се бе превърнал в огромно кълбо от възмущение. Отиде до вратата и хвърли поглед навън. Не се виждаше никаква кола, а часовникът му показваше, че до пет часа остават още четири минути. В изблик на гняв той се втурна към края на алеята — на около миля по-нататък, чак до завоя на шосето — не се виждаше никаква кола… освен… но това бе само една фермерска таратайка. После, в недостойно търсене на собственото си достойнство, се втурна към къщата точно както и бе изхвърчал навън.

Крачейки напред-назад из всекидневната, започна ядосано да репетира речта, която щеше да й изнесе, когато се върне…

— Значи, това била любовта! — щеше да подхване той — или пък не, звучеше твърде много като в популярния израз „Значи, това било Париж!“. Той трябваше да покаже, че има достойнство, че е наранен, че е печален. И така: — Значи, това правиш ти, когато аз по цял ден търча из горещия град и се занимавам с деловите си въпроси. Нищо чудно, че не мога да пиша! Нищо чудно, че не се осмелявам да те изгубя от поглед! — Сега разширяваше темата, загряваше за същинската част. — Ще ти кажа — продължи той, — ще ти кажа… — После поспря, думите му прозвучаха познато и разбра, че използва натрапчивия израз на Тана „Аз кажа“.

Въпреки това нито се засмя, нито ситуацията му се стори абсурдна. За полудялото му въображение вече бе шест часът… седем… осем… и тя никога няма да се върне! Блокман бе видял, че е отегчена и нещастна, и сигурно я бе убедил да замине с него за Калифорния…

… Пред къщата настъпи голяма суматоха, последва едно радостно: „Йохохо, Антъни!“, и той стана, треперещ, донякъде щастлив, че я видя да ситни по алеята. Блокман вървеше след нея, държейки шапката си в ръка.

— Скъпи! — извика тя. — Направихме страхотна екскурзия… целия щат Ню Йорк.

— Трябва да си тръгвам — каза Блокман почти веднага. — Жалко, че не бяхте и двамата вкъщи, когато дойдох сутринта.

— Съжалявам, бях излязъл — отвърна Антъни сухо.

След тръгването му Антъни се поколеба. Страхът бе напуснал сърцето му и въпреки това той чувстваше, че от етична гледна точка е уместно да изрази някакъв протест. Глория се справи с несигурността му:

— Знаех си, че няма да имаш нищо против. Той дойде малко преди обяд и каза, че имал работа в Гарисън и че мога да отида с него. Изглеждаше толкова самотен, Антъни. И ми даде да карам през целия път.

Антъни безжизнено се отпусна в един фотьойл, умът му бе уморен — уморен от нищо, уморен от всичко, уморен от тежестта на света, която самият той ни кога не бе искал да носи. Той бе неспособен да свърши каквото и да било и така бе открай време. Една от тези личности, които, противно на думите си, бяха неразбираеми. Той като че ли бе наследник единствено на огромната традиция на човешкия неуспех — и на чувството за смъртта.

— Мисля, че не ме е грижа — отговори той.

Човек трябваше да гледа по-свободно на тези неща, а след като бе млада и красива, Глория вероятно заслужаваше и някакво предимство. И все пак досадно му беше, че той не успяваше да го разбере.

Зима

Тя се обърна по гръб и за миг остана неподвижна в голямото легло, загледана във февруарското слънце, което изстрадваше последното слабо пречистване по пътя си през оловните стъкла на прозорците към стаята. За известно време тя загуби представа за това къде се намира, за това какво се бе случило предния ден, както и за деня преди него. После, като освободено махало, паметта й започна да отмерва хода на историята и всеки мах й възвръщаше някаква изпълнена със събития порция от нейния живот.

Сега Глория можеше да чуе неспокойното дишане на Антъни до себе си, можеше да усети миризмата на уиски и цигари. Тя забеляза, че не контролира напълно мускулите си. Когато се движеше, това не бе пъргаво движение, напрежението от което се разпределяше по цялото тяло — беше огромно усилие на нервната й система, сякаш всеки път тя се самохипнотизираше, за да изпълни някакво непосилно действие…

Тя отиде в банята и си изми зъбите, за да се избави от този непоносим вкус. После се върна в спалнята и долови тракането на ключовете на Баундс на входната врата.

— Събуди се, Антъни! — каза Глория рязко.

После се покатери на леглото до него, легна и затвори очи.

Последното нещо, което си спомняше, бе разговорът с мистър и мисис Лейси. Мисис Лейси бе казала „Сигурни ли сте, че не искате да ви поръчаме такси?“, а Антъни бе отвърнал, че биха могли да повървят пеша до Пето Авеню. После двамата неблагоразумно се бяха опитали да се поклонят — в резултат от което се бяха свлекли сред празни бутилки от мляко, струпани зад вратата. Сигурно там имаше поне двадесет такива бутилки, оставени в тъмното само за да ги спънат. Не бе възможно да се измисли друго разумно обяснение за наличието им. А може би са били привлечени от песните в къщата на семейство Лейси и са чакали отвън със зяпнали уста, за да видят веселбата. Е, случи се възможно най-лошото — макар да изглеждаше, че те двамата с Антъни никога повече няма да могат да се изправят на крака, проклетите неща така се претърколиха…

Все пак успяха да намерят такси. „Броячът е повреден и ще ви струва долар и половина да се приберете“ бе казал таксиметровият шофьор. „Добре — отвърна Антъни, — а аз съм младият Паки МакФарлън и ако слезеш, така ще те натупам, че няма да можеш да се изправиш.“ И в този момент човекът замина без тях. Вероятно бяха успели да хванат друго такси, тъй като сега бяха в апартамента…

— Колко е часът? — Антъни беше седнал в леглото и се взираше в нея със съсредоточеността на бухал.

Това очевидно бе риторичен въпрос. Глория не можеше да се сети за причина, поради която от нея се очакваше да знае колко е часът.

— По дяволите, чувствам се отвратително! — измърмори Антъни трезво. Той се отпусна отново върху възглавницата. — За малко да ме покоси жестоката жътварка!

— Антъни, как се прибрахме снощи?

— С такси.

— О! — После, след кратка пауза: — Ти ли ме сложи да си легна?

— Не знам. На мен ми се струва, че ти си ме сложила в леглото. Какъв ден сме днес?

— Вторник.

— Вторник? Дано да е така. Ако е сряда, ще трябва да започна работа на онова идиотско място. Трябва да отида в девет или някакъв там подобен безбожен час.

— Попитай Баундс — предложи несигурно Глория.

— Баундс! — извика Антъни.

Жизнерадостен и трезв — отглас от света, който през изминалите два дни им се струваше, че завинаги са напуснали, Баундс притича на леки подскоци по коридора и се появи в тъмната рамка на вратата.

— Какъв ден е днес, Баундс?

— Двадесет и втори февруари, струва ми се, сър.

— Исках да кажа какъв ден от седмицата е?

— Вторник, сър.

— Благодаря.

След малко:

— Готови ли сте да закусвате, сър?

— Да, Баундс, и преди да поднесете, бихте ли напълнили една кана с вода и да я поставите тук, до леглото? Малко съм жаден.

— Да, сър.

Баундс се отдалечи с трезво достойнство по коридора.

— Рожденият ден на Линкълн — отбеляза Антъни унило — или на свети Валентин, или на някой друг. Кога отидохме на онова щуро събиране?

— В неделя вечер.

— Сигурно след вечерната молитва? — предположи той язвително.

— Прекосихме целия град с ония двуколки, а Моури дори седна до кочияша на своята. Помниш ли? После се прибрахме и той се опита да сготви бекон, но се появи откъм кухнята само с няколко обгорени останки и настояваше, че това било „пържено до пословична крехкост“.

И двамата се засмяха спонтанно, но с известна трудност. Лежейки един до друг, прехвърлиха веригата от събития, които бяха приключили в тази ръждива и хаотична утрин.

Бяха в Ню Йорк от почти четири месеца, тъй като в провинцията ставаше доста студено в края на октомври. Тази година се бяха отказали от Калифорния, отчасти поради липсата на финанси, отчасти поради идеята си да отидат в чужбина, ако тази безкрайна война, която се водеше от две години насам, свърши през зимата. В последно време доходите им бяха загубили своята еластичност и вече не можеха да се разтеглят така, че да покрият разни весели прищевки и приятни екстравагантности. Антъни бе прекарал доста озадачени и неудовлетворителни часове над гъсто изписани листа, опитвайки се да състави примерни бюджети, позволяващи разточителни средства за „забавления, пътувания и пр.“, а също така опитвайки се да закърпи, макар и частично, щетите, нанесени от предишни разхищения.

Той си спомни за времето, когато, ходейки по разни събирания с двамата си най-добри приятели, те с Моури неизменно бяха плащали повече, отколкото бе техният дял от сметката. Те купуваха билети за театър или се караха кой от двамата да подпише чека за вечерята. Това им харесваше. Дик, със своята наивност и удивителни запаси от информираност, бе увлекателна, почти младежка фигура — дворцов шут на тяхното кралство. Но вече не беше така. Сега Дик винаги имаше пари, а Антъни ги забавляваше без мярка — винаги приемаше покани за случайни, диви, обилно полети с вино и скъпи събирания. Същият този Антъни бе винаги тъжен на следващата сутрин и се заричаше пред укоряващата го и отвратена Глория, че трябва да бъдат „по-внимателни следващия път“.

През двете години, последвали издаването на „Демоничният любовник“, Дик бе спечелил над двадесет и пет хиляди долара, повечето от тях в последно време, когато възнаграждението на авторите на литературни творби бе започнало да нараства до безпрецедентни размери в резултат на ненаситния глад на киното за сюжети. Той получаваше седемстотин долара за всяка история, а по това време тази сума бе голям хонорар за толкова млад автор — та той нямаше дори тридесет, — а за всеки друг сюжет, който съдържаше достатъчно „екшън“ (целувки, стрелба, жертви) за киното, получаваше още хилядарка. Историите му бяха разнообразни. Във всички тях имаше някаква виталност и инстинктивно владеене на техниката, но нито една не достигна личностното присъствие на „Демоничният любовник“, а освен това имаше няколко работи, които Ричард считаше буквално за „евтиния“. Той обясняваше, че те служели единствено, за да разширят кръга на публиката му. Нима не беше вярно, че мъжете, завоювали трайно присъствие, от Шекспир до Марк Твен, се бяха харесвали както на тълпата, така и на избраните?

Въпреки че Антъни и Моури не бяха съгласни, Глория му каза да продължава смело напред и да прави колкото се може повече пари — и бездруго това бе единственото, което имаше смисъл…

Моури, малко по-решителен, леко поулегнал и по-отстъпчив, се бе преместил да работи в Калифорния. Идваше в Ню Йорк веднъж или два пъти месечно и тогава четиримата обикаляха по познатите маршрути от вечерята към театъра, после във „Фролик“ или евентуално, под напора на вечно любопитната Глория, до някое от мазетата на Гринидж Вилидж, известни със завладяващата, но краткотрайна мода на „движението за нова поезия“.

През януари, след много монолози, насочени срещу сдържаната му съпруга, Антъни реши да „се захване с нещо“, поне през зимата. Искаше да достави удоволствие на дядо си, а донякъде и да види как това ще се отрази на самия него. По време на няколкото пробни полусветски разговора той установи, че потенциалните работодатели не се интересуват от млад мъж, който само ще „опита за някой и друг месец“. Като внук на Адам Печ, той навсякъде биваше приеман с видима любезност, но сега славата на стареца вече бе отминала — разцветът на способностите му отначало като „потисник“, а после като „ракетоносител“ на различни хора бе през двадесетте години, предшестващи пенсионирането му. Антъни дори установи, че някои от по-младите бяха с впечатлението, че Адам Печ е мъртъв от няколко години. Накрая Антъни отиде при дядо си и го помоли за съвет, който се изрази в това, че трябваше да навлезе в бизнеса с търговията на акции — предложение, доста скучно за него, но в крайна сметка той го прие. Чистите пари, подложени на сръчни манипулации, имаха очарование при всякакви обстоятелства, докато което и да е производство би било непоносимо отегчително. Антъни обмисли и възможността да работи във вестник, но реши, че работното време не е подходящо за един женен мъж. Известно време той бе обладан от приятната представа за себе си като за редактор на влиятелен и известен седмичник, нещо като американски вариант на „Меркюр дьо Франс“, или пък като бляскав продуцент на сатирични комедии и парижки музикални прегледи. Достъпът до тези две професии обаче, изглежда, бе преграден от някои професионални тайни. В тях се навлизаше по околните пътища на писането и актьорското майсторство. Очевидно бе невъзможно да се озовеш в някое списание, без преди това да си бил в друго.

И тъй в крайна сметка с препоръката на дядо си той влезе в тази американска светая светих на капитала, озова се пред бюрото на президента на „Уилсън, Хиймър и Харди“ и излезе оттам назначен. Трябваше да започне работа на двадесет и трети февруари.

По този случай бе планиран двудневният гуляй, тъй като, след като започне работа, щеше да се наложи да си ляга рано през седмицата. Моури Ноубъл бе пристигнал от Филаделфия, за да се срещне с някакъв човек на Уолстрийт (когото, тъй или иначе, не бе успял да види), а Ричард Керъмъл бе полуубеден, полуподмамен да се присъедини към тях. Те изпаднаха дотам, че в понеделник следобед отидоха на някаква пиянска модна сватба, а вечерта настъпи „развръзката“: Глория бе минала границата на своите четири коктейла, разпределени на равни интервали, и ги бе повела в една весела и разюздана пиянска вакханалия, за каквато те нямаха представа, че може да съществува. Тя им показа удивителните си познания в областта на балетните стъпки и им изпя някои песни, които според нея научила от готвачката, когато била на седемнадесет години и невинна. Тя периодично ги повтаряше през цялата вечер, след всяка отправена към нея молба, и то с такава откровена наслада, че Антъни, вместо да бъде раздразнен, се изпълваше с благодарност към този свеж източник на веселие. Случката щеше да се запомни и с други неща: продължителен разговор между Моури и един рак-покойник, когото той влачеше завързан за връв и питаше дали е напълно компетентен по въпроса за приложението на биномната теорема, както и с вече споменатото препускане с двуколки под невъзмутимите и внушителни сенки на Пето Авеню, завършило в лабиринтната тъма на Сентръл Парк. Накрая Антъни и Глория се бяха отбили да видят някакви свои познати младоженци — семейство Лейси — и там се бяха изтърколили сред празните бутилки от мляко.

Сега бе утро — време да прегледат чековете, които бяха подписвали из разни клубове, магазини, ресторанти. Време да проветрят стаята с високи, боядисани в синьо стени и да прогонят влажната застояла миризма на вино и цигари, да съберат счупените чаши и да изчистят петната от фотьойлите и канапетата, да дадат на Баундс костюмите и роклите за химическо чистене. Накрая — време беше да изнесат спарените си и полутрескави тела и потиснатото си настроение на февруарския мраз, за да може животът да продължи и „Уилсън, Хиймър и Харди“ да се възползват от услугите на един енергичен мъж в девет часа на следващата сутрин.

— Спомняш ли си — извика Антъни откъм банята, — когато Моури излезе на ъгъла на Сто и десета улица и се престори, че е регулировчик, който дава път на колите и ръководи движението? Вероятно са го помислили за частен детектив.

След спомена за всяка случка те избухваха в несдържан смях, очевидно изопнатите им нерви реагираха еднакво остро и шумно както на веселието, така и на депресията.

Глория стоеше пред огледалото и се любуваше на разкошните цветове и свежест на лицето си — като че ли никога досега не бе изглеждала толкова добре, въпреки че я болеше стомахът, а главата й направо щеше да се пръсне.

Денят мина бавно. Антъни отиде при борсовия си посредник, за да осребри една облигация, но по пътя в таксито установи, че в джоба си има само два долара. Вероятно шофьорът щеше да му поиска повече от тези пари, но тъкмо в този следобед Антъни чувстваше, че не би могъл да понесе метрото. Когато броячът достигнеше лимита му, щеше да слезе и да върви пеша.

И тогава умът му се отнесе по посока на един от типичните за него блянове… Той открива, че броячът върви прекалено бързо — шофьорът нарочно го е нагласил така. Антъни спокойно стига до целта на пътуването си, а след това равнодушно подава на шофьора сумата, която смята, че в действителност му дължи. Човекът се кани да се нахвърли върху него, но още преди да е успял да вдигне ръце, Антъни го е повалил с един страхотен удар. А когато онзи се надига, Антъни бързо отстъпва встрани и го поваля завинаги с удар в слепоочието.

… Сега той е в съда. Съдията го е глобил пет долара, а той няма пари. Дали съдът ще иска да приеме чек? А, съдът не го познавал. Е, ако искат да направят проверка, нека се обадят в апартамента му.

… Те тъкмо така и правят. Да, на телефона е мисис Антъни Печ — но откъде може тя да знае, че въпросният човек е нейният съпруг? Нека полицаят я попита дали си спомня за бутилките от мляко…

Той бързо се наведе напред и почука на стъклената преграда, отделяща го от шофьора. Таксито едва бе стигнало до Бруклинския мост, но броячът вече показваше долар и осемдесет цента, а Антъни никога не би си позволил да пропусне да даде общоприетия бакшиш от десет процента.

По-късно следобед той се върна в апартамента. Глория също бе излизала — да пазарува — и сега спеше, свита в ъгъла на канапето, стиснала здраво в обятията си покупката. Лицето й бе спокойно, като на малко момиче, а вързопът, притиснат здраво към гръдта й, бе кукла, дълбоко съдържателен и целебен балсам за неспокойното й детско сърце.

Съдба

С онова събиране, и по-точно участието на Глория в него, настъпи някаква решителна промяна в начина им на живот. Великолепното им безразличие към всичко се промени за една нощ: от принцип на Глория то се превърна в единствена утеха и оправдание за това, което вършеха, и за всякакви последствия от действията им. Да не съжаляват, да не издават и един-единствен вик на съжаление, да живеят според ясно установени норми на честност един към друг, да търсят щастието на мига колкото се може по-пламенно и настоятелно.

— Никой не го е грижа за нас освен ние самите, Антъни — каза тя един ден. — Би било смешно аз да се преструвам, че чувствам някакви задължения към света и да се тревожа за онова, което хората мислят за мен. Просто не го правя, това е. От времето, когато бях момиченце в танцовата школа, майките на другите момичета, които не бяха така популярни като мен, непрекъснато ме критикуваха, а аз винаги съм възприемала критиката като проява на завист.

Това бе предизвикано от едно събиране в „Боул Мич“, където вечерта Констанс Мериъм я бе видяла в доста развеселена компания от четирима души. Като „стара приятелка от училище“ Констанс Мериъм я бе поканила на обяд на следващия ден, за да я осведоми колко ужасно е било това.

— Казах й, че не разбирам — обясняваше Глория на Антъни. — Ерик Мериъм е нещо като по-възвишен вариант на Пърси Уолкът — спомняш ли си оня човек от Хот Спрингс, за когото ти разправях? — неговата представа за уважение към Констанс се изчерпва с това да я оставя вкъщи с ръкоделието, бебето, книгата и разни други подобни безвредни развлечения и това се случва всеки път, когато той отива на някое събиране, обещаващо да бъде всичко друго, но не и скучно.

— Ти каза ли й го?

— Разбира се. И й казах още, че всъщност нея я тревожи това, че аз си прекарвам времето по-приятно от нея.

Антъни изръкопляска. Той бе извънредно горд с Глория, гордееше се, че тя винаги засенчваше всички други жени, присъстващи на което и да е събиране, гордееше се, че мъжете винаги се радваха да се веселят заедно с нея в големи буйни компании, без да правят каквото и да било повече от това просто да се наслаждават на красотата и топлотата на нейната жизненост.

Тези „събирания“ постепенно се превърнаха в единствения им източник на развлечение. Въпреки че бяха все още влюбени, все още проявяващи огромен интерес един към друг, с приближаването на пролетта те откриваха, че стоенето вечер вкъщи им омръзва, книгите бяха измислени, предишното очарование на усамотяването бе изчезнало отдавна — вместо това предпочитаха да се отегчават с глупави мюзикъли или да вечерят с най-безинтересните от познатите си, стига да имаше достатъчно коктейли, които да пречат на разговора да стане съвсем непоносим. Много млади семейства, които бяха техни приятели още от училище или от колежа, както и всевъзможни неженени мъже започнаха инстинктивно да мислят за Антъни и за Глория всеки път, когато някое събиране се нуждаеше от цвят и от вълнение, така че рядко минаваше ден, без да се обади някой и да попита: „Чудехме се какво ли ще правите тази вечер“. Съпругите по правило се бояха от Глория — лекотата, с която тя се озоваваше в центъра на вниманието, невинното й, но въпреки това обезпокоително флиртуване със съпрузите — тези неща инстинктивно ги подтикваха към дълбоко недоверие, подсилено от факта, че Глория не проявяваше склонност към сближаване с никоя своя приятелка въпреки оказваното й внимание.

В уговорената сряда през февруари Антъни бе отишъл в респектиращата кантора на „Уилсън, Хиймър и Харди“ и бе изслушал множество неясни инструкции дадени му от един енергичен млад рус мъж на неговите години, на име Калер, с предизвикателна прическа в стил „помпадур“, който се представи като помощник-секретар, давайки да се разбере, че беше достигнал до тази длъжност заради изключителните си способности.

— Ще откриете, че тук има два вида хора — каза той. — Единият тип са онези, които стават помощник-секретари или касиери и имената им попадат в тези папки преди да са навършили тридесет, а вторият тип са хората, чиито имена се озовават тук, когато те са на четиридесет и пет. Човек, който успява да впише името си тук на четиридесет и пет, остава при нас до края на живота си.

— А този, който попадне тук на тридесет? — попита Антъни учтиво.

— Е, той отива там, виждате ли? — Той посочи към един списък на помощник-вицепрезидентите, оставен върху папките. — Или става президент, или секретар, или касиер.

— А онези там?

— Онези? О, това са попечителите — хората с капитали.

— Разбирам.

— Според някои — продължи Калер — дали човек започва рано или късно, зависи от това учил ли е в колеж, но не са прави.

— Разбирам.

— И аз мислех така. Завърших в „Бъклей“ през деветстотин и единадесета, но когато дойдох на Уолстрийт, открих, че нещата, които щяха да ми бъдат от помощ, не съвпадат с представите ми от колежа. Всъщност трябваше доста неща да си избия от главата.

Антъни доста се зачуди върху това какви ли „представи“ би могъл да има този младеж след завършване на колежа „Бъклей“ през хиляда деветстотин и единадесета. До края на разговора тази неяснота непрекъснато се натрапваше в съзнанието му.

— Виждате ли онзи човек там? — Калер посочи младолик мъж с посивяла коса, седнал на бюро зад някакви махагонови перила. — Това е мистър Елинджър, вицепрезидентът. Бил е навсякъде, видял е всичко, получил е страхотно образование.

Антъни напразно се опитваше да отвори съзнанието си за романтиката на финансите. Той успяваше да мисли за мистър Елинджър единствено като за един от купувачите на луксозните издания в кожена подвързия на Такъри, Балзак, Юго и Гибън[2], които красяха рафтовете на книжарниците.

През влажния и потискащ март той се подготвяше за финансов търговец. Липсваше му ентусиазъм и поради това възприемаше бъркотията и шумотевицата, които го заобикаляха, като безплоден и всеобхватен стремеж към някаква неясна цел, чието единствено видимо измерение се явяваха огромните сгради на конкурентите мистър Фрик и мистър Карнеги на Пето Авеню. Струваше му се нелепо, че тези обемисти вицепрезиденти и попечители са всъщност бащите на „най-добрите мъже“, които бе познавал в Харвард.

Той се хранеше в трапезарията за персонала на горния етаж с неясното подозрение, че някаква сила го е вдигнала нависоко. През първите седмици се чудеше дали дузините млади чиновници, някои от които бяха будни и безупречни, току-що завършили колеж, живеят с ярката надежда, че ще попаднат върху тясното картонче, преди да са навършили фаталните тридесет. Разговорите, които се преплитаха с ежедневната им работа, бяха в същия тон. Обсъждаха как мистър Уилсън е направил парите си, по какъв начин е бил назначен мистър Хиймър, както и средствата, отпускани на мистър Харди. Разказваха си изтъркани, но вечно интересни анекдоти за състоянието, което бяха спечелили на Уолстрийт някой „месар“ или „барман“, или някое „дявол да го вземе момче за поръчки“, представете си! А после говореха за залози и дали беше по-добре да се опитваш да изкараш сто хиляди годишно, или да се задоволиш само с двадесет. През изминалата година един от помощник-секретарите бе вложил всичките си спестявания в компанията „Бетлийм Стийл“. Историята за неговото зрелищно великолепие, за надменния начин, по който бе подал оставката си през януари, и за невероятния палат, който сега строеше в Калифорния, бяха любимата тема в кантората. Самото име на този човек бе придобило някакво магическо звучене, то като че ли символизираше стремежите на всички истински американци. За него се разправяха анекдоти — как един от вицепрезидентите го съветвал да продава, по дяволите, но той изчакал, дори направил спекулативни покупки „и вижте къде е сега!“

Очевидно това бе животът — бляскав триумф, заслепяващ очите на всички тези хора, лъжлива циганка, която ги залъгваше с оскъдни надници и с аритметичната невероятност на бъдещия им успех.

Антъни започна да се ужасява от тези мисли. Той чувстваше, че за да успее тук, идеята за успеха трябва да завладее и ограничи съзнанието му. Струваше му се, че най-важното в тези мъже на върха бе вярата им, че техните действия бяха в основата на живота. При равни други условия самоувереността и опортюнизмът печелеха над техническите познания. Очевидно беше, че по-големите специалисти работеха по-близо до дъното — значи, със съответните усилия, техническите експерти биваха задържани там.

Решението му да остава и нощем през седмицата се провали, пък и по-голямата част от времето той идваше на работа с цепещо главоболие, гадеше му се, изпитваше ужас от тълпите в метрото, а звънът по спирките звучеше по цял ден в ушите му, подобно на ехо от преизподнята.

После, изведнъж, той напусна. Бе прекарал в леглото целия понеделник и късно вечерта, обзет от един от поредните си пристъпи на мрачно отчаяние, написа писмо на мистър Уилсън, в което признаваше, че се смята негоден за тази работа. Глория, която се връщаше от театър, придружена от Ричард Керъмъл, го завари на канапето, вперил мълчаливо взор в тавана, по-потиснат и обезсърчен от когато и да било по време на брака им.

Искаше й се той да хленчи. Ако го бе сторил, щеше горчиво да го укори, тъй като бе доста ядосана, но той само лежеше, тъй нещастен, че тя го съжали, коленичи до него, погали челото му и му каза, че всичко това няма никакво значение, щом те двамата се обичат. Беше като в първата година след сватбата и Антъни, усетил допира на хладната й ръка, доловил гласа й, който бе мек като дъх до ухото му, почти се ободри и започна да чертае пред нея бъдещите си планове. Той дори съжали мислено, преди да си легне, че тъй прибързано бе изпратил по пощата оставката си.

— Дори когато всичко изглежда загубено, не можеш да вярваш на една-единствена своя преценка — бе казала Глория. — Важен е сборът от всичките ти преценки.

В средата на април дойде писмо от един агент на недвижимо имущество в Мариета, който ги убеждаваше да наемат сивата къща за още една година, с леко повишен наем и прилагайки договор, който те трябваше само да подпишат. В продължение на седмица писмото и договорът лежаха в забвение върху бюрото на Антъни. Двамата нямаха намерение да се връщат в Мариета. Това място им бе омръзнало още миналото лято. Освен това колата им се бе превърнала в купчина хипохондрично тракащ метал, а не бе препоръчително от финансова гледна точка да купуват нова кола.

Но в резултат на едно поредно буйно събиране, което бе продължило четири дни с тяхно участие и в присъствието на повече от десетина души, те подписаха договора. За най-голям свой ужас го подписаха и го изпратиха и изведнъж им се стори, че чуват как сивата къща, изпълнена с мрачна неприязън, облизва белите си челюсти в очакване да ги погълне.

— Антъни, къде е онзи договор? — попита тя извънредно обезпокоена една неделна утрин, изтрезняла от действителността. — Къде си го оставил? Беше тук!

После се сети къде е договорът. Спомни си как в изблик на настроение те бяха планирали събиране в сивата къща. Спомни си как стаята бе пълна с хора, за чийто приповдигнат устрем те двамата с Антъни нямаха никакво значение, и как Антъни се бе похвалил с непреходната стойност и уединеност на сивата къща, обяснявайки, че тя е толкова отдалечена, та няма никакво значение колко шум ще вдигат. Поле Дик, който ги бе посещавал, извика ентусиазирано, че това е възможно най-хубавата къщичка и те ще бъдат глупаци, ако не я наемат за още едно лято. Толкова лесно се бе оказало да бъдат убедени, че в града е горещо и пусто, а Мариета е изпълнена с хладно и блажено очарование. Антъни бе размахал договора, беше доловил щастливо мълчаливо съгласие от страна на Глория и в последен изблик на пиянска решителност, след като всички си стиснаха ръце и обещаха, че ще ги посетят…

— Антъни! — извика тя. — Подписахме го и го изпратихме!

— Какво!

— Договорът!

— Как, по дяволите!

— О, Антъни!

Гласът й бе изпълнен с огромно нещастие. Бяха си осигурили затвор за лятото, за цяла вечност. Това като че ли разклати последните корени на стабилността им. Антъни предположи, че биха могли да го уредят с агента на недвижими имоти. Вече не биха могли да си позволят двойно по-високия наем, пък и отиването в Мариета означаваше да се откажат от неговия апартамент, безукорния му апартамент с изящната баня и стаите, обзаведени с мебели и картини, купувани от него — това бе единственият истински дом, който някога бе имал — изпълнен със спомени от четири бурни години.

Но не можаха да уредят въпроса с агента на недвижими имоти, а и въобще не можаха да го уредят. Отчаяни, без дори да обсъждат възможността как да извлекат максимално удоволствие от това, без универсалното „Не ме е грижа“ на Глория, те се върнаха в къщата, която сега не обръщаше внимание нито на младостта, нито на любовта — само на онези тръпчиви и неизразими спомени, а те никога вече нямаше да бъдат техни.

Злокобното лято

През това лято в къщата цареше ужас. Той дойде с тях и се настани като мрачно покривало, което проникваше в по-ниските стаи, постепенно се разгръщаше и се изкачваше по тесните стълби, а накрая се разпростираше и над съня им. Антъни и Глория започнаха да се страхуват да остават сами. Нейната спалня, която изглеждаше толкова розова, млада и деликатна, подходяща за фон на разхвърленото й по столовете и леглото бельо в пастелни тонове, сега като че ли шепнеше чрез шумолящите си завеси: „О, моя млада красавице, не си ти първата, чиято изящност и деликатност ще избледнеят под лятното слънце… поколения необичани жени са се украсявали пред това стъкло за недодяланите селяци, които не са им обръщали внимание. Младостта е влязла в тази стая в най-бледото синьо, а я напуска в сивите погребални одежди на отчаянието и през дългите нощи много девици са лежали будни тук, където стои това легло, и са леели сълзи на отчаяние в мрака“.

Мрачната Глория най-после събра всичките си дрехи и мазила и заяви, че е дошла, за да живее тук с Антъни, след това се оправда, че един от параваните й е изгнил и прояден от дървеници. И тъй тя изостави стаята си за някои по-нечувствителни гости, а двамата се обличаха и спяха в спалнята на съпруга й, която Глория смяташе за „добра“, сякаш присъствието на Антъни в нея действаше унищожително на неспокойните сенки от миналото, вероятно витаещи покрай стените.

Разграничението между „добро“ и „лошо“, изкоренено отрано от живота и на двамата, бе въдворено повторно, но в друга форма. Глория настояваше всеки, поканен в сивата къща, да бъде „добър“, което, ако ставаше дума за момиче, означаваше, че то трябва да бъде семпло и безукорно, или ако беше мъж — да притежава определена стабилност и сила. Тя бе винаги крайно скептично настроена към представителките на собствения си пол и преценките й сега зависеха от отговора на въпроса дали жените притежават, или не притежават чистота. Под „нечистота“ тя разбираше различни неща — липса на гордост, слабост на характера и, преди всичко, онази атмосфера на безразборни връзки, която не можеше да бъде сбъркана с нищо друго.

— Жените лесно се развращават — казваше тя, — далеч по-лесно от мъжете. Едно момиче трябва да е много младо и смело, иначе е невъзможно да не се плъзне надолу по наклона с някаква животинска страст, онази хитра, нечиста животинска страст. При един мъж е по-различно — и мисля, че поради това в романсите най-често срещаният образ е на мъж, който храбро излиза срещу дявола.

Тя бе предразположена да харесва повечето мъже, предимно онези, които искрено й отдаваха почит и й създаваха неизчерпаеми развлечения — но често пъти, в изблик на внезапно прозрение, казваше на Антъни, че еди-кой си от неговите приятели просто го използва и следователно е по-добре да прекрати връзките си с него. Антъни обикновено се колебаеше и настояваше, че тя хвърля обвинения върху „добър“ човек, но после откриваше, че неговите преценки са по-погрешни от нейните, особено когато, както се случи неколкократно, той се озова с купчина чекове в ръце от разни ресторанти, които трябваше да плати сам.

Повече поради страха си от самотата, отколкото от желание да имат около себе си шумни и веселящи се компании, те пълнеха къщата с гости всеки уикенд, а често и през седмицата. Събиранията за уикендите си приличаха. Когато тримата или четиримата поканени пристигнеха, те веднага започваха да поглъщат различни питиета, което бе последвано от весела вечеря и разходка до Кънтри клуба в Крейдъл Бийч. Те членуваха в него, тъй като не беше скъпо и атмосферата бе оживена, въпреки че не съвсем модна, а и в случаи като тези се оказваше почти необходимо. Нещо повече, нямаше особено значение какво човек прави там и доколкото групата на семейство Печ бе разумно тиха, не бе особено важно дали диктаторите на общественото мнение в Крейдъл Бийч забелязваха, че Глория поглъща коктейли в салона на чести интервали през цялата вечер.

Обикновено съботата завършваше с очарователна суматоха — много пъти се оказваше необходимо да помагат на някой объркан от алкохола гост да си легне. В неделя пристигаха нюйоркските вестници и те прекарваха една тиха утрин, съвземайки се на верандата — а следобеда се сбогуваха с един-двама от гостите си, които трябваше да се върнат в града, и отново започваха да пият с неколцината, оставащи до следващия ден, като всичко това се превръщаше в една весела, дори доста шумна вечер.

Верният Тана, педагог по природа и специалист по всичко, отново се бе върнал при тях. Най-честите им посетители дори го възприемаха като традиция. Един следобед Моури Ноубъл заяви, че истинското му име било Таненбаум и че той бил германски агент, изпратен да сее тевтонска пропаганда в Уестър. След всичко това започнаха да пристигат загадъчни писма от Филаделфия, адресирани до „лейтенант Емил Таненбаум“, които съдържаха шифровани послания от „Генералния щаб“ и бяха придружени от подходящи за случая закачливи японски йероглифи в две колонки. Антъни винаги ги връчваше на Тана без усмивка. Часове след това получателят им можеше да бъде видян да седи озадачен над тях в кухнята, после заявяваше убедително, че отвесните знаци не са на японски, нито на каквото и да било подобие на японски.

Глория изстина към този човек от деня, в който, връщайки се неочаквано от селото, го бе заварила да си почива върху леглото на Антъни, преглеждайки някакъв вестник. Всички прислужници досега бяха склонни да обичат Антъни и да ненавиждат Глория, и Тана не правеше изключение. Но той направо се страхуваше от нея и изразяваше антипатията си само когато изпаднеше в най-мрачно настроение, като отправяше към Антъни тънки намеци, предназначени за нейния слух. „Какво ли миз Пец иска за вечеря?“, казваше той, поглеждайки към своя господар. Или пък коментираше огорчаващия егоизъм на „мериканците“ по такъв начин, че не можеше да остане и капка съмнение за коя „американка“ точно става дума.

Те обаче не се решаваха да го уволнят. Подобна стъпка би била несъвместима с инерцията, с която живееха. Понасяха Тана тъй, както понасяха лошото време, телесните си неразположения и безценната Божия воля — както понасяха всичко, дори и самите себе си.

В тъмнината

В един зноен следобед към края на юли от Ню Йорк се обади Ричард Керъмъл, за да съобщи, че с Моури щели да дойдат и да доведат един приятел със себе си. Пристигнаха към пет часа, леко пийнали, придружени от дребен набит мъж на около тридесет и пет, когото представиха като мистър Джо Хъл — един от най-свестните хора, които Антъни и Глория някога са виждали.

Джо Хъл имаше жълтеникава брада, която сякаш непрестанно се мъчеше да пробие през кожата му, и нисък глас, нещо средно между дълбок бас и дрезгав шепот. Антъни занесе куфара на Моури на горния етаж, след което се върна в стаята и внимателно затвори вратата.

— Кой е този човек? — попита той.

Моури се засмя възторжено.

— Кой, Хъл ли? О, той е свестен. Добър е.

— Да, но кой е той?

— Хъл? Просто един добър човек. Той е принц.

Смехът му се извиси и завърши с приятна котешка усмивка. Антъни се колебаеше дали да се засмее, или да се намръщи.

— Странен ми се струва. Чудати дрехи… — той поспря — изпитвам неясното подозрение, че вие двамата сте го прибрали отнякъде снощи.

— Смешна работа — заяви Моури. — Та аз съм го познавал през целия си живот.

Той обаче придружи това свое твърдение с такава поредица от хихикания, че Антъни се видя принуден да отбележи:

— Друг път си го познавал!

По-късно, малко преди вечеря, докато Моури и Дик разговаряха гръмогласно, а Джо Хъл мълчаливо ги слушаше и отпиваше от питието си, Глория дръпна Антъни в трапезарията:

— Не ми харесва този Хъл — каза тя. — Бих искала той да използва ваната на Тана.

— Не бих могъл да го помоля за подобно нещо.

— Но аз не желая той да се къпе в нашата вана.

— Изглежда простоват.

— Белите му обувки приличат повече на ръкавици. Дори пръстите му се виждат през тях. Хм! Кой е все пак?

— Тук ме хвана натясно.

— Какво нахалство — да го доведат тук! Това все пак не е приют за моряци!

— Бяха пийнали, когато се обадиха. Моури каза, че от предния следобед били на някакво събиране.

Глория ядосано поклати глава и без да каже нито дума повече, се върна на верандата. Антъни видя, че тя иска да се отърси от притесненията си и опитва да се забавлява.

Денят бе почти тропически горещ и дори сега, в късния здрач, топлинните вълни, които се излъчваха откъм сухия път, трепереха леко, подобно на прозорци от тънко като слюда стъкло. Небето беше безоблачно, но далеч отвъд гората, по посока на залива, започваше да се долавя лек и настъпателен тътен. Когато Тана съобщи, че вечерята е готова, мъжете, по знак, даден от Глория, останаха без сака и влязоха вътре.

Моури подхвана една песен, която всички заедно довършиха по време на първото блюдо. Състоеше се от два стиха и се пееше с популярната в момента мелодия „Скъпа Дейзи“. Думите бяха:

Паа-ни-ка-та ни е заа-вла-дя-ла,

а с нея и моралното падее-ние!

Всяка интерпретация бе посрещана с бурни, ентусиазирани и продължителни аплодисменти.

— Горе главата, Глория! — посъветва я Моури. — Доста си се оклюмала.

— Не съм — излъга тя.

— Ей, Таненбаум! — извика той през рамото си. — Налях ти едно питие. Ела тук!

Глория се опита да го възпре:

— Моля те, Моури, недей!

— Защо не? Може би след вечеря той ще ни посвири на флейта. Ето, Тана, вземи.

Тана се ухили и отнесе чашата в кухнята. След малко Моури му даде още една чаша.

— Горе главата, Глория! — извика той. — За бога, хайде всички да развеселим Глория.

— Скъпа, пийни още нещо — посъветва я Антъни.

— Моля те!

— Горе главата, Глория — не се сдържа и Джо Хъл.

Глория премигна при това неочаквано изричан на малкото й име и се огледа, за да види дали и останалите са забелязали. Думата тъй лесно се бе изплъзнала от устата на човека, към когото тя изпитваше! Безкрайна омраза, че това я изпълни с отвращение. След минута видя, че Джо Хъл бе сипал на Тана поредното питие, и гневът й още повече се засили, което не бе особено трудно под въздействието на погълнатия алкохол.

— … и веднъж — разправяше Моури — отиваме ние с Питър Гранби в турската баня в Бостън, в два часа през нощта. Нямаше никой освен собственика и ние го натикахме в един килер и го заключихме. После идва някакъв и иска да се къпе в турската баня. Помисли, че ние сме теляците, дявол да го вземе! Е, хванахме го и го метнахме в басейна, както си беше с дрехите. После го измъкнахме, сложихме го на една скара и го налагахме, докато стана синьо-черен. „Не толкова силно, хора! — квичеше той. — Моля ви…“

… „Това Моури ли беше?“ — питаше се Глория. От устата на всеки друг тази история би й се сторила забавна, но от Моури, който беше безкрайно чувствителен, същински апотеоз на тактичността и вниманието…

Паа-ни-ка-та ни е заа-вла-дя-ла,

а с нея и…

Силна гръмотевица заглуши останалите думи от песента. Глория потрепери и се опита да изпразни чашата си, но още от първата глътка изпита чувството, че ще повърне, затова я остави. Вечерята бе свършила и те се преместиха в салона, вземайки със себе си няколко бутилки и гарафи. Някой бе затворил вратата на верандата, тъй като вятърът се беше усилил и в резултат от това кръгообразни пипала дим се виеха в задушеното помещение.

— Обслужващ лейтенант Таненбаум! — Беше отново „подмененият“ Моури. — Донесете флейтата!

Антъни и Моури се втурнаха към кухнята. Ричард Керъмъл пусна грамофона и се доближи до Глория.

— Ще танцуваме ли, прочута братовчедке?

— Не ми се танцува.

— Тогава ще те нося на ръце.

Сякаш вършеше нещо от изключителна важност, той я вдигна на късите си пълни ръчички и започна да тъпче тежко из стаята.

— Пусни ме, Дик! Вие ми се свят! — настояваше тя.

Той я метна, свита на кълбо, върху канапето и се втурна към кухнята, крещейки „Тана! Тана!“.

После, без предупреждение, тя усети други ръце, които я вдигнаха от канапето. Това бе Джо Хъл, доста пиян, който се опитваше да имитира Дик.

— Остави ме! — каза тя рязко.

Сълзливият му смях и усещането за бодливата му жълтеникава челюст, доближена до лицето й, предизвикаха у нея тръпка на непоносимо отвращение.

— Веднага!

— „Паа-ни-ка-та…“ — подхвана той, но не успя да продължи, тъй като Глория бързо замахна и го удари по бузата. Той внезапно я пусна и тя полетя към пода, като по време на падането рамото й се блъсна в ръба на масата…

После стаята като че ли се изпълни с мъже и дим. Тук беше Тана с бялото си сако, който кръжеше наоколо, подкрепян от Моури. Той свиреше на флейтата си някаква странна смесица от звуци, които били известни, както извика Антъни, като японска церемониална песен. Джо Хъл бе намерил кутия със свещи и сега се опитваше да жонглира с тях, крещейки: „Една падна!“, всеки път, когато не успееше да я улови. Дик танцуваше сам и се въртеше в устремен вихър около себе си и из стаята. На Глория й се струваше, че всичко вътре се клати с гротескни четириизмерни спираловидни движения, а тя наблюдава това през напукани и замъглени сини стъкла.

Навън бурята бе връхлетяла съвсем внезапно — напевите, които се носеха от стаята, се съчетаваха със стърженето на високите храсти по стените на къщата и грохотът на дъжда по ламаринения покрив на кухнята. Светкавиците следваха непрестанно една след друга, разпръсвайки на тласъци гръмотевици, подобно на чугун, излизащ от сърцевината на нажежена до бяло пещ. Глория видя, че дъждът шибаше струите си през три от прозорците — но не можеше да отиде и да ги затвори…

… Тя бе в коридора. Беше казала „лека нощ“, но никой не я чу, нито й обърна внимание. За миг й се стори, че нещо се бе надвесило над перилата, но не можеше да се върне в салона — по-добре беше да умре, отколкото да слуша този влудяващ шум.

… Щом стигна на горния етаж, тя опипа стената за електрическия ключ и в тъмнината не успя да го намери, но светкавицата, която изпълни стаята й, показа мястото на копчето върху стената. Когато отново настъпи непроницаем мрак обаче, ключът пак убягна на треперещите й пръсти. Тя смъкна роклята си и комбинезона и уморено се хвърли върху сухата половина на полумокрото от дъжда легло.

Глория затвори очи. Откъм долния етаж се носеше врявата на пияните мъже, пронизвана внезапно от стряскащия звук на счупена чаша, после на друга, а след това от дрезгавия вой на неравна, фалшива песен…

Тя лежа около два часа — така поне й се стори после, когато се опитваше да сглоби частиците от време. Доста по-късно започна да съзнава, дори болезнено, че шумът откъм долния етаж е стихнал и че бурята се оттегля на запад, като хвърля зад себе си гръмотевични кълба, падащи тежки и безжизнени, каквато беше и душата й, върху прогизналите поля. Последва бавно, неохотно редуване на дъжд с вятър, докато през прозорците вече не се виждаше нищо освен отцеждането на струйки вода от мократа лозница до перваза. Глория бе наполовина заспала, наполовина будна, но никое от състоянията й не надделяваше над другото… тя се измъчваше от желанието да се освободи от тежестта, която притискаше гърдите й. Струваше й се, че ако извика, тежестта ще се отмести. Тя стискаше силно клепачите си, опитвайки се да изтика някаква буца към гърлото си… но безполезно…

Кап! Кап! Кап! Звукът не бе неприятен — напомняше й за пролет, за хладния дъжд от детството й, след който дворчето зад къщата се покриваше с кал и малката градинка, която тя бе изкопала с миниатюрните си гребло, лопата и мотика, се наводняваше. Кап!… Каап! Също като в дните, когато дъждът се изливаше от жълтеникавото небе, топящо се преди здрачаване, а после един сияен слънчев сноп прорязваше по диагонал небето и се скриваше сред влажните зелени дървета. Толкова хладно, толкова ясно, толкова чисто — и там в центъра на света, в центъра на дъжда беше майка й — в безопасност, суха и силна. Искаше й се майка й да е при нея сега, а тя бе мъртва, никога вече нямаше да я види и докосне. И тази тежест, която я притискаше, притискаше я още по-силно… о, толкова я притискаше!

Тя застина неподвижна. Някой се бе приближил до вратата и стоеше там, гледаше я, много тихо, имаше само едва доловимо движение. Тя успя ясно да различи очертанията на фигурата му на фона на някаква неясна светлина. Не се чуваше никакъв звук, само една огромна всепоглъщаща тишина — дори капките бяха престанали да падат… единствено тази фигура, поклащаща се, поклащаща се до вратата, излъчваща неопределен и същевременно заплашителен ужас — личност, нечиста под лустрото си, подобно на белези от една шарка, прикрити с дебел слой пудра. И въпреки това умореното й сърце, биещо тъй силно, че гръдта й се повдигаше, я увери, че в нея все още има живот, отчаяно разтърсен, заплашен…

Минутата или поредицата от минути се проточиха безкрайно дълго и пред очите й започна да се оформя някакво плуващо петно, което с детинско упорство се опитваше да прониже тъмнината по посока на вратата. В следващия миг изглеждаше, че някаква невероятна сила ще разбие на парчета съществуванието й… а после фигурата — това бе Хъл, тя го видя, Хъл — се обърна и все още леко поклащайки се, се отдалечи, сякаш погълната от неясната светлина, която й придаваше измерение.

Кръвта отново тръгна по крайниците й, възвръщайки със себе си живота. В прилив на енергия тя се изправи и седна, премествайки тялото си, докато краката й докоснаха пода до леглото. Знаеше какво трябва да направи — сега, сега, преди да бе станало твърде късно. Трябваше да излезе навън във влажната хладина, навън, надалеч, да усети мократа трева под нозете си и свежия полъх по челото си. Тя механично си навлече дрехите и пъхна ръце в тъмния килер да потърси шапка. Трябваше да излезе от тази къща, да се махне от тежестта, която притискаше гръдта й или се явяваше под формата на блуждаещи, люлеещи се фигури в мрака.

Обхваната от паника, тя трескаво се опитваше да намери ръкава на палтото си, когато чу стъпките на Антъни на долната площадка на стълбището. Не се осмели да чака — той можеше да не я пусне да излезе, а дори и самият Антъни бе част от тежестта й, част от тази зловеща къща и невзрачната тъма, която я обхващаше…

После през коридора… и надолу по задните стълби, а гласът на Антъни се чуваше откъм спалнята, която току-що бе напуснала…

— Глория! Глория!

Но вече бе стигнала до кухнята, отвори вратата и излезе в нощта. Стотици капки, сепнати от порива на вятъра към някакво мокро дърво, се пръснаха върху нея и тя с радост ги притисна с горещи длани към лицето си.

— Глория! Глория!

Гласът й се стори безкрайно далечен, приглушен и някак печален сред стените, които преди малко бе напуснала. Глория заобиколи къщата и тръгна по алеята, водеща към шосето, почти ликуващо стъпи на килима от ниска трева, движейки се предпазливо в непрогледния мрак.

— Глория!

Тя хукна, но се препъна в някакъв клон, прекършен от бурята. Сега гласът се чуваше извън къщата. След като бе намерил спалнята празна, Антъни бе излязъл на верандата. Но това само я подтикваше напред. Там, назад, бе Антъни, а тя трябваше да следва полета си под това мрачно надвиснало небе, да пробие тишината пред себе си, сякаш бе някаква осезаема бариера. Бе изминала известно разстояние по едва забележимия път, вероятно около половин миля, мина покрай някаква изоставена плевня, която се извисяваше черна и злокобна — единствената каквато и да била постройка между сивата къща и Мариета. После стигна до разклона, където пътят влизаше в гората между две високи стени от листа и клони, които почти докосваха главата. Внезапно забеляза тънък сребрист сноп светлина, сякаш в калта бе забит блестящ меч. Когато се приближи, почти извика от радост — това бе следа от фургон, пълна с вода. Вдигна поглед към небето и късчето, което видя, й подсказа, че луната се е скрила.

— Глория!

Тя силно се сепна. Антъни бе на по-малко от тридесетина метра зад нея.

— Глория, чакай ме!

Тя стисна устни, за да не извика, и ускори крачките си. Преди обаче да бе изминала и стотина метра, гората изчезна — свлече се като тъмен чорап от крака на пътя. В продължение на около три минути тя вървя право напред, после видя в разредения и безкраен въздух висяща плетеница от все по-засилващи се проблясващи светлини, които се люлееха и като че се концентрираха в някаква невидима точка. Веднага разбра къде ще отиде. Пред нея бе голямата каскада от кабели, която се извисяваше над реката като пипала на огромен паяк с око — зелената светлинка на фара, а после минаваше по железопътния мост, водещ към гарата. Гарата! Там щеше да намери влак, който да я отведе нанякъде.

— Глория, аз съм! Антъни! Глория, няма да се опитвам да те спра! За бога, къде си?

Тя не отговори, вместо това побягна, движейки се откъм горната страна на пътя, като прескачаше проблясващите локви — неизмерими вирчета от тънко, нематериално злато. Сви рязко вляво и пое по тясна коларска пътека, като се отклони за миг, за да избегне някаква тъмна купчина пред себе си. Вдигна поглед към едно самотно дърво, откъдето кукумявка издаде печален стон. Пред себе си видя подпорката, водеща към моста, и стъпалата й. Гарата беше оттатък реката.

Друг звук я накара да се сепне — меланхоличната сирена на приближаващ влак и почти едновременно същия вик, сега по-слаб и по-далечен:

— Глория! Глория!

Антъни вероятно бе тръгнал по шосето. Тя се изсмя някак злобно при мисълта, че е успяла да му се изплъзне. Сега можеше да почака, докато влакът отмине.

Сирената се чу отново, този път по-близо, а после, без предварителен рев и тракане, иззад високите насипи на пътя се появи тъмно и гъвкаво тяло и почти безшумно, порейки вятъра и потраквайки като часовников механизъм върху релсите, се насочи към моста — беше електрическият влак. Над локомотива две ослепителни светли петна образуваха сияйна пунктирана линия помежду си. Подобно на буен пламък от лампа, оставена до някакво тяло, за миг те осветиха редиците от дървета и Глория инстинктивно се отдръпна към вътрешната страна на пътя. Светлината беше възтопла — с температурата на бушуваща кръв… Тракането внезапно се сля в едно и се превърна в равен звук, а после се проточи в мрачната си еластичност, тъмната маса прогърмя покрай нея и отнесе грохота си към моста, преследвайки яркия сноп светлина, който хвърляше върху тежките води на реката. След това бързо се сви, поглъщайки звука си, докато остана само едно повтарящо се ехо, което отмря върху далечния бряг на реката.

Тишината отново покри всичко, отново заръмя и внезапно голям порой от едри капки се изсипа върху Глория, изваждайки я от хипнотичното вцепенение, предизвикано от минаването на влака. Тя бързо се спусна по наклона към брега и започна да се катери по желязната стълба към моста, спомняйки си, че винаги бе искала да го направи, а сега вълнението й нарастваше още повече от това, че трябваше да премине по широката около метър дъска, която бе успоредна на релсите над реката.

Ето! Така беше по-добре. Сега тя беше на върха и виждаше местността наоколо като безкрайна открита шир, студена от лунната светлина, разделена на неравни участъци от тънки редици дървета, които на места образуваха гъсталаци. От дясната й страна, на около половин миля надолу по реката, която се виеше, подобно на лъскава слизеста диря от охлюв, премигваха пръснатите светлини на Мариета. На по-малко от двеста метра, в края на моста бе клекнала гарата, обозначена с мрачен фенер. Сега потиснатостта бе изчезнала — върховете на дърветата под нея разклащаха звездния здрач и го унасяха в някаква призрачна дрямка. Тя протегна ръце, за да почувства свободата. Тъкмо това искаше, да стои сама на високо и хладно място.

— Глория!

Като подплашено дете тя хукна по дъската, припкайки и подскачайки, в някакво състояние на екстаз от усещането за физическа лекота. Сега той можеше да дойде — тя вече не се страхуваше, само че първо трябваше да стигне до гарата, тъй като това бе част от играта. Беше щастлива. В ръце бе стиснала здраво шапката си, а къдриците на късата й коса подскачаха покрай страните й. Никога не бе мислила, че отново ще може да се чувства тъй млада, но това беше нейната нощ, нейният свят. Тя се засмя победоносно и когато стигна до дъсчения перон, щастливо се отпусна до желязната подпора на покрива.

— Тук съм! — обади се, весела като порива на своето вдъхновение. — Тук съм, Антъни, скъпи… стари ми, разтревожен Антъни.

— Глория! — Той стигна до перона и се втурна към нея. — Добре ли си? — Когато се приближи, коленичи и я прегърна.

— Да.

— Какво има? Защо тръгна? — попита той неспокойно.

— Трябваше… там имаше нещо — тя спря, тъй като през съзнанието й премина някаква искра на напрежение, — нещо ме притискаше… тук — постави ръка на гърдите си. — Трябваше да изляза и да се освободя от него.

— Какво искаш да кажеш с това „нещо“?

— Не знам… онзи човек… Хъл…

— Той притесняваше ли те?

— Той дойде до вратата на стаята ми, беше пиян. Но мисля, че тогава вече бях не на себе си.

— Глория, скъпа…

Тя уморено отпусна глава върху рамото му.

— Хайде да се връщаме — предложи той.

Тя потрепери.

— О! Не, не бих могла. Онова нещо ще дойде и отново ще ме притисне — гласът й прозвуча почти като вик в тишината. — Онова нещо…

— Ето… ето — успокои я той, притегляйки я към себе си. — Няма да правим нищо, което не искаш. Какво искаш да направим? Да седим тук?

— Искам… искам да се махна.

— Къде?

— О… където и да е.

— За бога, Глория — извика той, — ти си все още пияна!

— Не, не съм. И цялата вечер не съм била пияна. Качих се горе, о, не знам за какво, около половин час след вечеря… Ооох!

По непредпазливост той бе докоснал рамото й.

— Боли ме. Ударила съм го. Не си спомням къде… Някой ме вдигна и ме изпусна.

— Глория, ела вкъщи. Късно е, освен това е мокро.

— Не мога — изхленчи тя. — О, Антъни, не ме карай да правя това! Ще дойда утре. Ти се прибери, а аз ще почакам влака. Ще отида на хотел…

— Ще дойда с теб.

— Не, не искам да идваш с мен. Искам да бъда сама. Искам да спя… о, как ми се спи. А утре, когато си изгонил от къщата миризмата на уиски и на цигари, и всичко е оправено, и Хъл си е тръгнал, тогава ще се прибера. Ако дойда сега… онова нещо ще… о…

Тя закри очите си с ръка. Антъни разбра, че е безполезно да я убеждава.

— Бях съвсем трезвен, когато ти тръгна — каза той. — Дик спеше на канапето, а ние с Моури говорехме. Оня човек Хъл се бе запилял някъде. После започнах да осъзнавам, че не съм те виждал от няколко часа, и се качих горе…

Той спря, тъй като изневиделица от мрака се чу: „Хей, вие там!“ Глория скочи на крака, същото направи и Антъни.

— Това е гласът на Моури — извика развълнувано тя.

— Не ги пускай тук, ако Хъл е с тях! Чуваш ли, не ги пускай!

— Кой е там? — извика Антъни.

— Само Дик и Моури — увериха го два гласа.

— Къде е Хъл?

— В леглото. Припадна.

Фигурите им се очертаха неясно на перона.

— Какво, по дяволите, правите двамата с Глория тук? — попита Ричард Керъмъл със сънено учудване.

— А вие двамата какво търсите тук?

Моури се изсмя.

— Проклет да съм, ако знам. Тръгнахме след теб и здравата се поизморихме, докато те настигнем. Чух те на верандата как викаше Глория, след което събудих Керъмъл и успях да му налея в главата, с известна трудност, че ако ще се правим на спасителен отряд, по-добре е да тръгваме веднага. Но той непрекъснато спираше насред пътя, сядаше и ме разпитваше какво става. Проследихме те по приятната миризма на „Кънейдиън Клъб“.

Под ниския навес на гарата се разнесе нервен смях.

— Ами проследихме ви по пътя, а после неочаквано ви загубихме. Вие май бяхте свили по някоя коларска пътека. След известно време някой ни извика и ни попита да не би да търсим едно младо момиче. Оказа се някакво треперещо старче, седнало на пън, досущ като в приказките. „Тя сви насам — каза той — и за малко да ме стъпче, толкова бързаше за някъде, а после мина мъж с голф, който я гонеше, но ми хвърли това.“ Старецът размахваше еднодоларова банкнота…

— О, бедният човек! — възкликна Глория, развълнувана от разказа му.

— Хвърлих му още един долар и продължихме, въпреки че той настояваше да останем и да му разкажем какво се е случило.

— Горкият човек — повтори Глория печално.

Дик сънено седна върху един сандък.

— И сега какво? — попита той с тон, изпълнен със стоическо примирение.

— Глория е разстроена — обясни Антъни. — Ние с нея ще отидем в града със следващия влак.

В тъмнината Моури бе измъкнал от джоба си някакво разписание.

— Драсни една клечка.

От непроницаемия мрак изскочи пламъче, което освети лицата на четиримата — гротескни и непознати в нощния час.

— Да видим. Два, два и половина… не, това е след обед. Господи, ще успеете да хванете влак чак в пет й половина.

Антъни се поколеба.

— Е — измърмори той несигурно, — решили сме да останем тук и да почакаме. А вие двамата можете да се върнете и да се наспите.

— Върви и ти, Антъни — настоя Глория. — Искам да поспиш, скъпи. Цял ден беше призрачнобледен.

— Ах ти, глупачето ми!

Дик се прозя.

— Добре тогава. Щом оставате, и ние оставаме.

Той се измъкна изпод навеса и огледа небето.

— Да видим. — Глория се измъкна след него, а останалите я последваха. — Да седим тук — предложи тя. — Туй повече ми харесва.

Антъни и Дик превърнаха един дълъг сандък в облегалка и намериха някаква достатъчно суха дъска, на която да седне Глория. Антъни се отпусна до нея, а Дик с мъка се покатери и седна върху някакво буре за ябълки.

— Тана заспа в хамака на верандата — отбеляза той. — Внесохме го вътре и го оставихме до кухненската печка да изсъхне. Беше мокър до костите.

— Този ужасен дребосък! — въздъхна Глория.

— Как сте?

Гласът, дълбок и гробовен, бе дошъл отгоре и те стреснато вдигнаха глави. По някакъв начин Моури се беше покатерил върху навеса и бе седнал на ръба с провесени във въздуха крака. Приличаше на сенчест и пищно украсен с фантастични фигури водоливник на фона на зазоряващото се небе.

— Вероятно заради подобни случаи — започна той тихо, а думите му като че падаха от някаква огромна височина и обливаха слушателите му — праведниците на земята украсяват железопътните линии с надписи в жълто и червено, които твърдят, че „Иисус Христос е бог“, като същевременно крайно уместно ги поставят в близост до съобщенията, че „Уискито «Гънтър» е бог“.

Последва тих смях и тримата под него продължиха да кривят вратовете си нагоре.

— Мисля, че трябва да ви разкажа историята на моето образование — продължи Моури — под тези язвителни съзвездия.

— Хайде! Моля те!

— Наистина ли?

Те тръпнеха в очакване, докато той отправи съзерцателна прозявка към бялата усмихната луна.

— Значи — започна той, — като дете аз се молех. Редях молитви за предпазване от бъдещи злини. Една година изредих хиляда и деветстотин пъти „Отче наш“.

— Хвърли долу една цигара — измърмори някой.

Малък пакет падна на перона едновременно с гръмогласната заповед:

— Тишина! Сега ще се разтоваря от многото незабравими забележки, запазени за тъмнината на такива земи и блясъка на такива небеса.

Долу една запалена кибритена клечка се предаваше от цигара на цигара. Гласът подхвана отново:

— Непрекъснато се опитвах да измамя Бог. Молех се веднага след всяко прегрешение, докато в крайна сметка престанах да правя разлика между молитва и провинение. Мислех, че след като човек извиква „Боже мой!“ когато някаква тежест му е паднала върху крака, това доказва, че вярата е дълбоко вкоренена в човешкото сърце. После тръгнах на училище. В продължение на четиринадесет години петнадесетина сериозни мъже сочеха допотопни кремъклийки и ми крещяха: „Това е истината. Новите пушки са само плоска и некадърна имитация“. Те проклинаха книгите, които четях, и мислите, които се въртяха в главата ми, като ги наричаха „неморални“. После модата се промени и те пак заклеймяваха тези неща, наричайки ги „умни“.

И тъй като бях придобил доста опит за годините си, аз се обърнах от професорите към поетите, вслушвайки се в лиричния тенор на Суинбърн[3] и в ясния тенор на Шели, в първия бас на Шекспир и в неговия изтънчен регистър, във втория бас на Тенисън[4] и епизодичния му фалцет, в Милтън[5] и Марлоу[6] — дълбок бас. Надавах ухо към бъбренето на Браунинг[7], декламациите на Байрон и бръмченето на Уърдсуърт[8]. Това поне не ми навреди. Поопознах красотата — достатъчно, за да разбера, че тя няма нищо общо с истината — и което е по-важно, открих, че няма и велики традиции в литературата. Съществува единствено традицията всяка литературна традиция да умира, изпълнена със събития…

После пораснах и сочната красота на илюзиите ме напусна. Мозъчните ми гънки загрубяха, а погледът ми стана тъжно проницателен. Животът се надигаше около острова ми като море, а аз плувах в него.

Преходът бе неусетен — нещата се бяха подготвяли от известно време. Но това крие своите коварни, привидно безвредни капани за всеки. При мен? Не… не съм се опитвал да прелъстявам жената на домоуправителя… нито пък съм тичал гол из улиците, за да демонстрирам своята мъжественост. Пък и нещата невинаги се определят от страстта — а по-скоро от това, в което е облечена страстта. Отегчих се — това беше истината. Скуката, което е другото име и една от честите прояви на виталността, се превърна в подсъзнателна мотивация на действията ми. Красотата бе останала зад гърба ми, разбирате ли?… Аз бях пораснал — той поспря. — Край на училищния и колежанския период. Начало на Втора част.

Три мълчаливи и проблясващи светлинни показваха къде са слушателите му. Глория бе полуседнала, полулегнала в скута на Антъни. Беше я обвил с ръка тъй силно, че тя усещаше биенето на сърцето му. Ричард Керъмъл, който бе кацнал върху бурето за ябълки, от време на време се размърдваше и леко изгрухтяваше.

— После пораснах в тази земя на джаза и веднага изпаднах в състояние на почти доловимо объркване. Животът бе надвиснал над мен като безнравствена директорка на училище, която се опитваше да въвежда ред в мислите ми. Но заблуден от вярата си в интелигентността, аз продължавах да вървя. Четях Смит, който се надсмива над милосърдието и твърди, че сарказмът е най-висшата форма на самоизразяване — но самият Смит използва милосърдието като затъмнител на светлината. Четях Джоунс, който ловко се разправяше с индивидуализма — и какво да видя! Джоунс все още се изпречваше на пътя ми. Не мислех… Бях се превърнал в бойно поле за мислите на много други мъже. Бях като онези желани, но безпомощни страни, които причиняват доста вълнения на великите сили.

Достигнах зрелостта с впечатлението, че придобивам опит, за да мога да подредя живота си така, че да бъда щастлив. Всъщност аз не извърших обичайния подвиг да решавам всеки възникнал в главата ми въпрос дълго преди да ми се е представил наяве — а в същото време да се чувствам победен и объркан.

Но след няколко хапки от това последно блюдо прецених, че съм опитал достатъчно. Ето, казах си аз, не си струва да се трупа опит. Това не е нещо, което по приятен начин може да се случи на пасивната ти същност. То е като стена, срещу която се изправя активната ти половина. Така че аз се обвих в това, което смятах за свой необорим скептицизъм, и реших, че образованието ми е завършено. Но беше твърде късно. Защитавайки себе си и създавайки нови връзки, изпълнени с трагична и предрешена хуманност, аз бях загубил останалото. Бях изтъргувал битката срещу любовта в името на битката против самотата, битката срещу живота в името на битката срещу смъртта.

Той спря, за да придаде значение на последното си твърдение — след известно време се прозя и подхвана отново:

— Предполагам, че началото на втората фаза на моето образование бе страхотното неудовлетворение, понеже бях използван въпреки волята си за някаква неразбираема цел, за чийто краен резултат не бях наясно — ако, разбира се, имаше такава крайна цел. Изборът беше труден. Сякаш училищната директорка казваше: „Ще играем футбол и нищо друго освен футбол. Ако не искате да играете футбол, въобще няма да играете…“

Какво можех да направя — времето за игра бе толкова малко!

Разбирате ли, чувствах, че ни се отказва дори онази утеха, която би трябвало да съществува във фантазията за обобщения мъжки образ, надигащ се от коленете си. Мислите ли, че съм се хвърлил към този песимизъм и съм се вкопчил за него като за нещо сладостно самодоволно, не по-потискащо, отколкото всъщност, да речем, сив есенен ден пред камината?… Не смятам, че го направих. Бях прекалено горещ за това, прекалено жизнен.

А освен това ми се струваше, че за човека няма крайни цели. Човекът започваше да води гротескна и объркана битка с природата — природата, която поради божествена и великолепна случайност ни бе довела дотам, че ние да я предизвикваме. Тя бе изобретила начини да освободи расата ни от низшите й представители и по този начин да даде на останалите силата да я извисят — о, или, да речем, да я направят по-забавна, — въпреки че това бяха все още несъзнателни и случайни намерения. И изпълнени с най-висшите дарове на просвещението, ние се опитвахме да я надхитрим. В тази република видях как черните започват да се смесват с белите — в Европа вилнееше икономическа катастрофа, която се опитваше да спаси три-четири болни и лошо управлявани раси от онази власт, която можеше да ги организира така, че да постигнат икономически просперитет.

Ние произвеждаме Христос, който може да изцели прокажените — а понастоящем пасмината на прокажените е солта на земята. Ако някой успее да открие някаква поука в това, нека излезе крачка напред.

— Едно-единствено нещо може да се научи от живота — прекъсна го Глория не с цел да му противоречи, а с някакво меланхолично съгласие.

— Кое е то? — попита рязко Моури.

— Че от живота няма какво да се научи.

След кратко мълчание Моури каза:

— Младата Глория, красива и безмилостна лейди, първо погледна на света с първичната изтънченост, която аз се опитвам да придобия, която Антъни никога няма да притежава и която Дик никога няма да разбере напълно.

Откъм бурето за ябълки се чу изпълнен с отвращение стон. Антъни, който бе свикнал с тъмнината, успя ясно да забележи блясъка на жълтото око на Ричард Керъмъл и израза на възмущение, изписан по лицето му, когато той извика:

— Вие сте луди! Според вашите твърдения би трябвало да съм придобил известен житейски опит само чрез постоянни усилия.

— Усилия за какво? — кресна яростно Моури. — Усилия да пронижеш мрака на политическия идеализъм с някакъв необуздан и отчаян стремеж към истината? Да седиш ден след ден, излегнат в някакъв твърд фотьойл, и безкрайно отдалечен от живота да се взираш във върха на камбанарията през дърветата, опитвайки се да разграничиш, определено и веднъж завинаги, познаваемото от непознаваемото? Опитвайки се да вземеш късче от действителността и да му предадеш от блясъка на собствената си душа, за да компенсираш онова неизразимо нещо, което то е притежавало в живота, но което е загубило при прехода към хартията или платното? Да се блъскаш в някоя лаборатория в продължение на години сред стъкленици и колби, за да се добереш до една йота от някоя относителна истина…

— Ти успя ли?

Моури поспря, а когато се появи отговорът му, в него имаше някаква умора, някаква горчива нотка, която за миг се задържа в съзнанието на тримата, преди да отлети, като сапунено мехурче, отнесено в незнайна посока, може би към луната.

— Не аз — каза той кротко. — Аз съм се родил уморен… но с майчинската мъдрост, с която са надарени жените като Глория… към това, въпреки всичко, което съм казал или чул, въпреки дългото ми напразно очакване на вечната общозначимост, скрита като че ли зад всеки спор и всяко разсъждение, към всичко това не съм прибавил нито частица.

От известно време от далечината се долавяше звук, подобен на жалното мучене на някаква гигантска крава, обозначена с перлена точка светлина на около половин миля. Това бе парен локомотив, тракащ и пухтящ, който се тътреше с чудовищни оплаквания и изпускаше рояк искри и пепел върху перона.

— Нито частица! — Гласът на Моури отново падна върху тях, сякаш от голяма височина. — Колко нищожно нещо е разумът с късите си стъпки, лутания, залитания напред-назад, злощастните си отстъпления! Разумът е просто инструмент на обстоятелствата. Има хора, които казват, че вероятно разумът е създал Вселената — но разумът не е сътворил дори парната машина! Обстоятелствата са направили парната машина. Интелектът не е нищо повече от къса линийка, с която измерваме безкрайните постижения на обстоятелствата.

Бих могъл да ви говоря и за философията на часа… но от това, което знаем, след петдесет години отрицанието, погълнало днес интелектуалците, може напълно да се обърне… триумфът на Христос над Анатол Франс… — Той се поколеба, после добави: — Но доколкото знам… невероятното значение, което имам аз за самия себе си, и необходимостта от признаването на това значение… тези неща са мъдри, а прекрасната Глория е родена, научена на тях и на болезненото безсилие, до което ще я доведат всякакви опити да учи каквото и да било друго.

Е, нали бях започнал да ви разказвам за моето образование? Но не научих нищо, нали разбирате, дори съвсем малко за самия себе си. Ако не беше така, би трябвало да умра със стиснати устни и затворена капачка на писалката — както са правили най-мъдрите мъже от времето на… о, на някой провал — някой странен провал, между другото. Ставаше дума за някои скептици, които смятаха, че са далновидни, също като вас и мен. Нека ви разкажа за тях, вместо да ви чета вечерната молитва преди заспиване.

Преди много години всички умни и гениални мъже на света били от една вяра — тоест не вярвали в нищо. Но им омръзнала мисълта, че няколко години след смъртта им ще започнат да им приписват много култове, системи и предсказания, за които те никога не били мислили или имали предвид. Затова си казали: „Нека се обединим и да напишем една велика книга, която ще живее вечно, за да осмива лековерието на човека. Да убедим най-еротичните ни поети да опишат насладите на плътта и да подтикнем най-умните журналисти да напишат изключителни любовни истории. Ще включим и най-нелепите съвременни клюки. Ще подберем сатирика с най-остро перо, за да сътвори обобщен образ на божествата, почитани от човечеството — божество, което ще бъде по-величествено от което и да е от останалите и въпреки това ще притежава такива човешки слабости, че ще стане пословично посмешище за целия свят — а ние ще му приписваме всевъзможни случки, суетности и лудости, в които то ще се впуска за собствено удоволствие. Хората ще четат нашата книга и ще размишляват, и по света няма да има повече безсмислици. Накрая трябва да се погрижим книгата ни да притежава всички елементи на изискания стил, така че дълги години да живее като израз на мъдростта на дълбокия ни скептицизъм и универсалната ни ирония“.

Така и направили тези мъже, а после умрели.

Но книгата останала да живее, толкова хубаво била написана — такъв удивителен размах на въображението й били придали онези мъдри и гениални мъже. Те забравили да й дадат име, но след тяхната смърт творбата им станала известна като Библията.

Никой не каза нищо, когато той приключи разказа си. Сякаш всички бяха потънали в някакво омайващо влажно упоение, изпълнило нощта.

— Както вече стана дума, бях започнал да ви разказвам за образованието си. Но уискито ми свърши, нощта също почти си отива и тук скоро ще стане ужасно шумно — в дърветата, къщите, в двата малки магазина там зад гарата, всички ще се разтърчат насам-натам по земята в продължение на няколко часа… Е — обобщи той с усмивка, — слава богу, ние четиримата можем да се отдадем на вечния си покой със съзнанието, че сме направили света малко по-добър, като сме живели в него.

Полъхна бриз и довя леки пориви на живот, които се разнесоха в небето.

— Забележките ти стават все по-разхвърлени и неубедителни — обади се Антъни сънено. — Ти като че ли очакваше някакъв чудодеен проблясък и благодарение на него да успееш да кажеш най-умните и съдържателни неща, и то точно в тази обстановка, която провокира философското съвършенство. Междувременно Глория демонстрира далновидната си незаинтересованост, като заспа — съдя за това по начина, по който успява да концентрира цялата си тежест върху измъченото ми тяло.

— Отегчих ли ви? — попита Моури, поглеждайки надолу с известна загриженост.

— Не, разочарова ни. Толкова стрели изпрати, но дали улучи поне една птица?

— Птиците ги оставих за Дик — отвърна прибързано Моури. — Аз говоря неконцентрирано, с несвързани фрагменти.

— Не можеш да ме извадиш от равновесие — промърмори Дик. — Съзнанието ми е изпълнено с какви ли не материални неща. Твърде силно ми се иска да се изкъпя в топла баня, за да мога да се тревожа за значимостта на работата си или за това кой от нас е трагичен герой и кой — не.

Зората се появи под формата на сгъстяваща се белота откъм изток над реката, което предизвика писукане в клоните на съседните дървета.

— Пет без четвърт — въздъхна Дик, — остава да чакаме почти цял час. Вижте! Втори ни напуска! — Той сочеше Антъни, чиито клепачи бяха похлупили очите. — Сънят на семейство Печ…

Но изминаха още пет минути и въпреки все по-силното писукане и цвърчене неговата собствена глава започна да се накланя напред, клюмна веднъж, два пъти, три пъти…

Единствено Моури Ноубъл остана буден, седнал върху покрива на гарата с широко отворени очи, фиксирани с умора и настойчивост върху далечното ядро на зараждащата се утрин. Той се чудеше на нереалността на идеите, на избледняващото сияние на съществуванието, както и на кратките моменти на всепоглъщащо задълбочаване, които плъзваха ненаситно в живота му, подобно на плъхове в изоставена къща. Сега той не съжаляваше за никого — в понеделник сутринта щеше да се заеме със своите дела, а тогава щеше да има и едно момиче от друга класа, целият живот на което щеше да бъде свързан с него — това бяха най-близките до сърцето му неща. Изглеждаше самонадеяно, че в странността на просветляващия ден той изобщо се е опитал да мисли с този свой слаб и немощен ум.

После се появи слънцето, излъчващо огромни тлеещи количества топлина. Появи се животът, енергичен и жужащ, като кръжащ рояк мухи — тъмните кълба дим от локомотива, рязкото: „Всички да се качват!“, и звънът на камбанката. Моури объркано видя как в него се взират нечии учудени очи, после чу бързия спор между Антъни и Глория за това дали той да замине за града с нея — последва друг шум и тя тръгна, а тримата мъже, бледи като привидения, останаха сами на перона. Покрай тях премина моторетка, карана от един въглищар, който пееше коледни песни с груб глас в лятната утрин.

[1] На английски думите honest — „честен“, и hornets — „стършели“ имат близко звучене. — Б.пр. ↑

[2] Едуард Гибън (1737–1794) — английски историк, рационалист. — Б.пр. ↑

[3] Чарлз Суинбърн (1837–1909) — английски поет и критик. ↑

[4] Алфред Тенисън (1809–1892) — английски поет, представител на Викторианската епоха. — Б.пр. ↑

[5] Джон Милтън (1608–1674) — английски поет, автор на поемата „Изгубеният рай“. — Б.пр. ↑

[6] Кристофър Марлоу (1564–1593) — английски поет и драматург. — Б.пр. ↑

[7] Елизабет-Барет Браунинг (1806–1861) — английска поетеса, съпруга на поета Робърт Браунинг (1812–1889). — Б.пр. ↑

[8] Уилям Уърдсуърт (1170–1850) — английски поет от Езерната школа. — Б.пр. ↑

III. Счупената лютня

Седем и половина в една августовска вечер е. Прозорците на всекидневната в сивата къща са широко отворени и търпеливо заменят застоялата миризма на алкохол и дим със свежата сънливост на късния горещ здрач. Във въздуха се носи аромат на цветя, толкова лек и крехък, едва загатващ за отминаващото лято. Но хиляди щурци около страничната веранда напомнят осезателно, че все още е август, а един от тях дори се е промъкнал в къщата и е успял да се скрие зад етажерката с книги, като от време на време пискливо заявява своята хитрост и несломима воля.

В стаята е ужасно разхвърляно. На масата има чиния с плодове, които са истински, въпреки че изглеждат изкуствени. Около тях е натрупано зловещо количество гарафи, чаши и препълнени пепелници, от които все още се издигат вълнисти стълбчета дим в застоялия въздух. Единствено липсата на череп пречи на гледката да наподобява онези високо ценени хромолитографии, които са окачвани на стената на всеки „кабинет“, като допълнение към удоволствията на живота и с цел да предизвикват приятни чувства и страхопочитание.

Не след дълго веселото соло на суперщуреца е по-скоро прекъснато, отколкото подсилено, от нов звук — меланхоличният хленч на флейта, по която хаотично се движат нечии пръсти. Очевидно е, че музикантът се упражнява, а не свири, тъй като от време на време и без това неравната мелодия прекъсва, а след няколко неясно промърморени звука се подхваща отново.

Малко преди седмото фалшиво начало трети звук се присъединява към унилата дисхармония. Пред къщата е спряло такси. Следва минута тишина, после шумното потегляне на таксито почти заглушава скърцането на стъпките по чакъла на алеята. Звънецът на входната врата оглася къщата с обезпокоителния си писък.

Откъм кухнята се показва дребен прислужник — японец, с отегчено изражение и прибързано закопчава сакото си от бял док. Отваря входната врата, за да влезе млад, около тридесетгодишен мъж, облечен в дрехи, които са ушити с добри намерения, но са странни за обслужващата половина на човечеството. Около цялата му персона витае някакво усещане за добри намерения. Той оглежда стаята с любопитство и решителен оптимизъм. Когато поглежда към Тана, погледът му като че ли е събрал цялата тежест, внушавана от безбожния ориенталец. Името му е Фредерик Е. Парамоур. Бил е в Харвард заедно с Антъни, където поради близостта на инициалите им постоянно са били поставяни да седят един до друг в час. Между тях е възникнала известна близост — но оттогава не са се виждали.

Независимо от това Парамоур влиза в стаята с вид на човек, който има намерение да остане за вечеря.

Тана отговаря на въпроса му.

ТАНА (с подкупваща усмивка). Отишли в „Ин“ да вечерят. Връщат след половин час. Излезли в шест и половина.

ПАРАМОУР (забелязвайки чашите върху масата): С компания ли излязоха?

ТАНА: Да. Компания. Миста Керъмъл, миста и миса Барнс, миса Кейн, всички там.

ПАРАМОУР: Разбирам. (Любезно.) Веселят се, както виждам.

ТАНА: Не разбира.

ПАРАМОУР: Добре си прекарват.

ТАНА: Да, пийнали. О, много, много питиета.

ПАРАМОУР (деликатно отклонявайки се от темата): Дали ми се е сторило, че чух музика, когато се приближавах към къщата?

ТАНА (с конвулсивно хихикане): Да, аз свири.

ПАРАМОУР: На някакъв японски инструмент ли?

(По всяка вероятност той е абонат на списанието „Нешънъл Джиографик“.)

ТАНА: Свири на флее-йта. Японска флее-йта.

ПАРАМОУР: И каква песен свиреше? Някоя от твоите японски мелодии?

ТАНА (челото му се свива по невероятен начин). Свиря песента на влака. Как го казвате?… Железопътна песен. В мой страна така казва. Като влак. Върви тъъй като свирка, когато влак тръгва. После върви та-ка-та-ка, като движещ влак. Върви та-ка-та-ка. Много хубав песен в мой страна. Детски песен.

ПАРАМОУР: Хубаво звучеше.

(Очевидно в този момент само някакво гигантско усилие за самоконтрол въздържа Тана да хукне нагоре по стълбите за пощенските си картички, включително и за шестте американски.)

ТАНА: Да направи уиски със сода на джентълмен?

ПАРАМОУР: Не, благодаря. Не употребявам. (Усмихва се.)

(ТАНА се оттегля в кухнята, оставяйки междинната врата полуоткрехната. През този процеп отново се чува мелодията на японската песен на влака — вече не като за загряване, а като жизнено и пълно с дух изпълнение.

Телефонът иззвънява. ТАНА, погълнат от заниманието си, не обръща внимание, затова ПАРАМОУР вдига слушалката.)

ПАРАМОУР: Ало… Да… Не, няма го, но ще се върне всеки момент… Батъруърт? Ало, не можах да чуя добре името… Ало, ало, ало! Ало!… Хм!

(Телефонът упорито отказва да издава повече звуци. ПАРАМОУР поставя слушалката върху вилката.

В този момент отново се чува звук от такси, което донася втори млад мъж. Той държи куфар и отваря входната врата, без да звъни.)

МОУРИ (в коридора): О, Антъни! Хеей! (Той влиза в голямата стая и вижда ПАРАМОУР.) Здрасти!

ПАРАМОУР (взирайки се в него с все по-голямо любопитство): Това… това да не е Моури Ноубъл?

МОУРИ: Точно така. (Пристъпва и протяга ръка.) Как си, старче? Цяла вечност не сме се виждали.

(Той прави смътна връзка между лицето насреща си и Харвард, но не е напълно сигурен. Името, ако някога въобще го е знаел, отдавна е забравил. Въпреки това, с тънката си чувствителност и също тъй достойната си за похвала щедрост, ПАРАМОУР разбира каква е работата и тактично намалява напрежението.)

ПАРАМОУР: Забравил си стария Фред Парамоур? Бяхме заедно в класа по история на дядката Робърт.

МОУРИ: Не, не съм. Дядката… искам да кажа Фред… Фред беше… имам предвид дядката беше страхотен, нали?

ПАРАМОУР (кимайки жизнерадостно с глава няколко пъти): Страхотно старче! Страхотно старче беше!

МОУРИ (след кратка пауза): Да… така беше. Къде е Антъни?

ПАРАМОУР: Японският прислужник ми каза, че отишъл в някакъв хотел. Да вечеря, предполагам.

МОУРИ (поглежда часовника си): Отдавна ли е излязъл?

ПАРАМОУР: Така мисля. Японецът каза, че скоро щели да се върнат.

МОУРИ: Да пийнем ли по нещо?

ПАРАМОУР: Не, благодаря. Не употребявам. (Усмихва се.)

МОУРИ: Ще възразиш ли, ако аз си сипя малко? (Прозявайки се, си налива питие от бутилката.) Какво прави, откакто завършихме колежа?

ПАРАМОУР: О, много неща. Водих доста активен живот. Развявах се насам-натам. (От тона му може да се разбира какво ли не: от разглеждане на забележителности до организирана престъпност.)

МОУРИ: Оо, бил си в Европа?

ПАРАМОУР: Не, за съжаление.

МОУРИ: Надявам се скоро всички да я посетим.

ПАРАМОУР: Мислиш ли?

МОУРИ: Разбира се! Тази страна се опиянява от страстта си към сензации вече над две години. Хората са неспокойни. Искат да се забавляват.

ПАРАМОУР: Тогава ти не вярваш, че идеалите са изложени на риск?

МОУРИ: Нищо, което е важно. Хората толкова често търсят вълнения.

ПАРАМОУР (сериозно): Интересни неща говориш. Наскоро един човек, който е бил там, ми разправяше…

(По време на последвалия монолог, който читателят спокойно би могъл да попълни с изрази от рода на: „Видял със собствените си очи“, „Разкошният френски дух“ и „Спасението на цивилизования свят“, МОУРИ седи със спуснати клепачи, искрено отегчен.)

МОУРИ (в първия възможен момент): Между другото, знаеш ли, че в тази къща има германски агент?

ПАРАМОУР (усмихва се предпазливо): Сериозно ли говориш?

МОУРИ: Абсолютно. Смятам, че е мой дълг да те предупредя.

ПАРАМОУР (убедено): Някоя гувернантка?

МОУРИ (шепнешком, посочвайки с палеца си към кухнята): Тана! Това не е истинското му име. Разбрах, че непрекъснато получава писма, адресирани до лейтенант Емил Таненбаум.

ПАРАМОУР (смеейки се от сърце и с известна снизходителност): Вероятно се шегуваш.

МОУРИ: Е, може и да го обвинявам несправедливо. Но ти още не си ми казал с какво се занимаваш.

ПАРАМОУР: Едно е сигурно — пиша.

МОУРИ: Художествена литература?

ПАРАМОУР: Не, не е художествена.

МОУРИ: Каква тогава? Някакъв вид литература, който е съчетание от художествена проза и факти?

ПАРАМОУР: Ограничавам се с фактите. Занимавам се с доста социални дейности.

МОУРИ: О!

(Внезапно в погледа му проблясва известно подозрение, все едно че ПАРАМОУР се е самообявил за любител джебчия.)

ПАРАМОУР: Понастоящем се занимавам със социална дейност в Стамфорд. Едва миналата седмица научих, че Антъни Печ живеел толкова наблизо.

(Разговорът им е прекъснат от шум навън, който безпогрешно може да бъде определен като разговор и смях между двата пола. После те се материализират в стаята под формата на АНТЪНИ, ГЛОРИЯ, РИЧАРД КЕРЪМЪЛ, МЮРИЪЛ КЕЙН, РЕЙЧЪЛ БАРНС и РОДМЪН БАРНС, нейния съпруг. Те вдигат глъчка около МОУРИ, отговаряйки на неговия отправен към всички поздрав „Здравейте!“ с нелогичното „Чудесно!“… В това време АНТЪНИ се приближава към другия си гост.)

АНТЪНИ: Дявол да го вземе! Как си? Страхотно се радвам да те видя!

ПАРАМОУР: И аз се радвам да те видя, Антъни. Отседнал съм в Стамфорд и реших да намина. (Закачливо.) Повечето време работим така, като че от това зависи животът ни, ето защо реших да си позволя няколко часа почивка.

(В пристъп на мъчително съсредоточаване АНТЪНИ се опитва да си спомни името. След почти родилни мъки паметта му подава думата „Фред“, с помощта на която той припряно изгражда изречението „Радвам се, че си го направил, Фред!“. Междувременно компанията е притихнала и внимателно следи напъните на АНТЪНИ. МОУРИ, вместо да помогне, гледа със злобно наслаждение.)

АНТЪНИ (отчаяно): Дами и господа, това е… това е Фред.

МЮРИЪЛ (с лекомислена любезност): Здравей, Фред!

(РИЧАРД КЕРЪМЪЛ и ПАРАМОУР се поздравяват, обръщайки се един към друг с малките си имена, като последният си спомня, че ДИК е бил един от онези в класа, които никога не са говорели с него. ДИК от своя страна нелепо си внушава, че ПАРАМОУР е от хората, които е срещал и преди в къщата на АНТЪНИ.

Трите млади дами се качват на горния етаж.)

МОУРИ (полугласно към Дик): Не съм виждал Мюриъл от сватбата на Антъни.

ДИК: Тя сега е в разцвета си. Последната й фраза е „Бих казала!“

(АНТЪНИ се измъчва известно време при ПАРАМОУР и най-после решава да придаде общ характер на разговора, като подканва всички да пийнат по нещо.)

МОУРИ: Аз доста се потрудих над тази бутилка. Обработих я от „Съдържание на алкохол“ до „Производител“. (Посочва съответните думи върху етикета.)

АНТЪНИ (към ПАРАМОУР): Никога не може да се каже кога тези двамата ще се появят. Веднъж си казахме довиждане в пет часа следобед и проклет да съм, ако те не се появиха едва към два часа сутринта. Една голяма кола за екскурзии, наета в Ню Йорк, ги докара до вратата и те влязоха вътре, пияни-заляни, разбира се.

(В изблик на внимание ПАРАМОУР разглежда корицата на една книга, която държи в ръце. МОУРИ и ДИК си разменят погледи.)

ДИК (невинно, към ПАРАМОУР): Ти тук ли работиш, в града?

ПАРАМОУР: Не, работя на Леърд Стрийт в Стамфорд. (Към АНТЪНИ.) Нямаш представа каква бедност е в тези малки градове в Кънектикът. Италианци и други емигранти. Повечето са католици, нали знаеш, така че е трудно да се общува с тях.

АНТЪНИ (учтиво): Голяма престъпност?

ПАРАМОУР: Не толкова престъпност, колкото неграмотност и мръсотия.

МОУРИ: Аз си имам теория: незабавно слагане на електрическия стол на всички, които са неграмотни и мръсни. Престъпниците обаче да останат — те придават цвят на живота. Но би било пагубно, ако се опиташ да наказваш невежеството — като се започне от първите семейства, мине се през хората от киното и се стигне до Конгреса и духовенството.

ПАРАМОУР (усмихвайки се напрегнато): Говорех за по-общите прояви на неграмотност… дори и езикови.

МОУРИ (замислено): Предполагам, че е трудно. Аз дори не мога да следя съвременната поезия.

ПАРАМОУР: Трябва да работиш няколко месеца по тези проблеми, за да осъзнаеш колко е лошо положението. Както ми каза нашата секретарка, никога не разбираш колко са ти мръсни ноктите, докато не си измиеш ръцете. Разбира се, ние привличаме доста хора за нашата кауза.

МОУРИ (грубо): Както вероятно би казала вашата секретарка, ако натикате лист хартия в камината, за момент ще се получи ярък пламък.

(В този момент ГЛОРИЯ, свежо гримирана и излъчваща сладострастно желание за възхищение и наслада, се присъединява към компанията, придружена от двете си приятелки. За известно време разговорът върви трудно. ГЛОРИЯ дръпва АНТЪНИ настрани.)

ГЛОРИЯ: Моля те, Антъни, не пий много.

АНТЪНИ: Защо?

ГЛОРИЯ: Защото, когато си пиян, вършиш глупости.

АНТЪНИ: Господи! Какво има пък сега?

ГЛОРИЯ (след кратка пауза, през която погледът й хладно се взира в неговия): Няколко неща. Първо, защото непрекъснато настояваш ти да плащаш за всичко? Тези двамата имат повече пари от теб!

АНТЪНИ: Но, Глория! Те са мои гости!

ГЛОРИЯ: Това не е причина да плащаш бутилката шампанско, която Рейчъл Барнс счупи. Дик се опита да уреди втората сметка за таксито, а ти не му позволи.

АНТЪНИ: Но, Глория…

ГЛОРИЯ: Когато се налага непрекъснато да продаваме облигации, за да си плащаме сметките, мисля, че е крайно време да спрем с излишните прояви на щедрост. Още повече че на твое място не бих обръщала толкова внимание на Рейчъл Барнс. На съпруга й това също не допада кой знае колко!

АНТЪНИ: Но, Глория…

ГЛОРИЯ (имитирайки го язвително): „Но, Глория!“

Май стана прекалено за това лято — случва се с всяка хубава жена, която срещнеш. Превръща ти се в навик и аз повече няма да търпя! Ако смяташ, че можеш да флиртуваш безразборно, и аз мога. (После, като че й идва нова мисъл.) Между другото, надявам се този Фред да не се окаже втори Джо Хъл.

АНТЪНИ: За бога, не! Вероятно е дошъл да ме убеждава да измъкна някакви пари от дядо за неговите нещастници.

(ГЛОРИЯ обръща гръб на силно потиснатия АНТЪНИ и се връща при гостите си.

Към девет часа групата може да бъде разделена на две категории — такива, които са пили непрекъснато, и такива, които са пили съвсем малко или нищо. Към вторите спадат семейство БАРНС, МЮРИЪЛ и ФРЕДЕРИКЕ. ПАРАМОУР.)

МЮРИЪЛ: Бих искала да можех да пиша. Хрумват ми разни идеи, но никога не мога да ги изразя с думи.

ДИК: Както е казал Голиат, той е разбирал как се чувства Давид, но не е могъл да се изрази. Тази забележка веднага била приета за мото от филистимляните.

МЮРИЪЛ: Не те разбирам. Сигурно с възрастта оглупявам.

ГЛОРИЯ (носейки се несигурно сред компанията, подобно на подпийнал херувим): Ако някой е гладен, на масата в трапезарията има пасти.

МОУРИ: Не мога да понасям викторианския им дизайн.

МЮРИЪЛ (силно развеселена): Бих казала, че си пиян, Моури.

(Гръдта й все още е като паваж, който тя предлага на копитата на многото минаващи по него жребци с надеждата, че железните им подкови ще запалят романтични искри в тъмнината…

Господата БАРНС и ПАРАМОУР са увлечени в разговор на някаква здравословна тема, толкова прекалено здравословна, че от известно време насам мистър БАРНС се опитва да изпълзи към по-неблагоприятния въздух на голямата стая. Не е ясно дали ПАРАМОУР пребивава в сивата къща поради учтивост и любопитство, или за да може в даден бъдещ момент да напише социологическо проучване върху упадъчността на американския начин на живот.)

МОУРИ: Фред, представях си те като човек с по-широки възгледи за живота.

ПАРАМОУР: Такъв съм.

МЮРИЪЛ: И аз. Убедена съм, че всяка религия е толкова добра, колкото и останалите.

ПАРАМОУР: Във всяка религия има по нещо добро.

МЮРИЪЛ: Аз съм католичка, но, както винаги съм казвала, не се старая особено.

ПАРАМОУР (в огромен изблик на толерантност): Католическата религия е една много… много силна религия.

МОУРИ: Е, един човек с толкова широки възгледи би трябвало да обърне внимание на приповдигнатото ниво на усещанията и на стимулирания оптимизъм, съдържащи се в този коктейл.

ПАРАМОУР (вземайки питието, доста предизвикателно): Благодаря, ще опитам… едно.

МОУРИ: Едно? Възмутително! Та това е среща на класа от хиляда деветстотин и десета, а ти отказваш дори леко да се напиеш. Хайде!

За здравето на крал Чарлз!

За здравето на крал Чарлз!

Да вдигнем чаши с вино…

(ПАРАМОУР се присъединява със силен глас.)

МОУРИ: Напълни чашата, Фредерик. Нали знаеш, че всичко е подчинено на намеренията на природата към нас, а в твоя случай намерението й е да те превърне в скандалджия и пияница.

ПАРАМОУР: Ако човек може да пие като джентълмен…

МОУРИ: Какво значи джентълмен, между другото?

АНТЪНИ: Човек, който никога не носи карфици под реверите на сакото си.

МОУРИ: Глупости! Това е човек, чието социално положение се определя от количеството хляб, с което си прави сандвич.

ДИК: Това е човек, който предпочита първото издание на някоя книга пред последното издание на вестник.

РЕЙЧЪЛ: Човек, който никога не може да бъде наркоман.

МОУРИ: Американец, който може да накара един английски иконом да повярва, че е такъв.

МЮРИЪЛ: Човек, който е от добро семейство и е учил в Йейл, Харвард или Принстън, който има пари и танцува добре и така нататък.

МОУРИ: Най-после — идеалното определение! Кардинал Нюмън ряпа да яде.

ПАРАМОУР: Мисля, че трябва да погледнем на въпроса по-общо. Не беше ли казано от Ейбрахам Линкълн, че джентълмен е онзи, който никога не причинява болка?

МОУРИ: Мисля, че приписват това изказване на генерал Лудендорф.

ПАРАМОУР: Сигурно се шегувате.

МОУРИ: Пийни още нещо.

ПАРАМОУР: Не бива. (Снижава гласа си тъй, че само МОУРИ да го чуе.) Какво ще направиш, ако ти кажа, че това ми е третото питие в живота?

(ДИК пуска грамофона, което подтиква МЮРИЪЛ да стане и да започне да се поклаща с ръце на хълбоците и лакти, издадени напред, перпендикулярно на тялото й, като перки.)

МЮРИЪЛ: Хайде да вдигнем килимите и да танцуваме!

(Това предложение е посрещнато от АНТЪНИ и ГЛОРИЯ с едва доловими стенания и привидни усмивки на мълчаливо съгласие.)

МЮРИЪЛ: Хайде, мързеливци такива. Надигнете се и отместете мебелите.

ДИК: Почакай да си довърша питието.

МОУРИ (решен докрай да осъществи плана си спрямо ПАРАМОУР): Чуйте какво ще ви кажа. Хайде всеки да си напълни чашата и да я изпие, а после ще танцуваме.

(Вълна от протест, която се разбива в скалата на непреклонността на МОУРИ.)

МЮРИЪЛ: В момента главата ми се върти страхотно.

РЕЙЧЪЛ (полугласно към АНТЪНИ): Глория каза ли ти да стоиш далеч от мен?

АНТЪНИ (объркано): Не, разбира се. Определено не.

(РЕЙЧЪЛ му се усмихва загадъчно. Двете изминали години са придали някаква увереност и спретнатост на красотата й.)

МОУРИ (вдигайки чашата си): Пия за поражението на демокрацията и упадъка на християнството.

МЮРИЪЛ: Виж го ти!

(Тя отправя присмехулногневен поглед към МОУРИ, после отпива.

Всички пият, полагайки усилие в различна степен.)

МЮРИЪЛ: Разчистете пода!

(Преминаването през този стадий изглежда неизбежно, така че АНТЪНИ и ГЛОРИЯ се включват в голямото местене на маси, трупане на столове, навиване на килими и чупене на лампи. Когато мебелите са струпани на грозни купчини покрай стените, се освобождава място с площ около два квадратни метра.)

МЮРИЪЛ: Пуснете музика!

МОУРИ: Тана ще ни изпее любовната песен на един специалист по уши, нос и гърло.

(След известно объркване, предизвикано от факта, че ТАНА се е оттеглил за нощния си сън, се извършват приготовления за неговото изпълнение. На облечения в пижама японец е пъхната флейта в ръката, той е увит в дебело одеяло и е качен да седне на стол върху една от масите, където представя комичен и гротесков спектакъл. ПАРАМОУР е видимо пиян и е дотолкова обзет от това усещане, че подсилва ефекта, като се опитва да имитира марионетка, а от време на време дори хълца.)

ПАРАМОУР (към ГЛОРИЯ): Искате ли да танцувате с мен?

ГЛОРИЯ: Не, сър! Искам да изпълня танца на лебеда. Можете ли?

ПАРАМОУР: Разбира се. Всичките ги мога.

ГЛОРИЯ: Добре. Вие започвате от онази страна на стаята, а аз — оттук.

МЮРИЪЛ: Давайте!

(Като че от бутилките с писък изскача някакъв дух на лудост: ТАНА се е впуснал в неразгадаемите лабиринти на своята песен на влака, плачевното „ту-туу-туу“ смесва меланхоличността си с песента „Малката пеперудка (тинк-тинк), кацна върху цветето“, носеща се откъм грамофона. МЮРИЪЛ е дотолкова замаяна от смях, че може единствено да се притиска отчаяно към БАРНС, който танцува със заплашителната строгост на армейски офицер, тоест тъпче безизразно в свободното пространство. АНТЪНИ се опитва да долови шепота на РЕЙЧЪЛ — без да привлича вниманието на ГЛОРИЯ…

Но гротескната, невероятната, почти театрална сцена ще се случи след малко — един от онези инциденти, при които животът като че ли е страстна имитация на някоя от най-низшите литературни форми. ПАРАМОУР се опитва да надмине майсторското изпълнение на ГЛОРИЯ и когато вълнението е достигнало своята върховна фаза, той започва да се върти около себе си, да се върти, върти, все повече да се замайва — залита, изправя се, залита пак, после пада по посока на коридора… почти в ръцете на АДАМ ПЕЧ, чието приближаване е останало незабелязано за шумната компания в стаята.

АДАМ ПЕЧ е много бледен. Подпира се на бастун. Човекът, който го придружава, е ЕДУАРД ШАТЪЛУЪРТ и именно той сграбчва ПАРАМОУР за рамото и предотвратява стоварването му върху достопочтения филантроп.

За около две минути върху стаята се спуска тишина, подобно на гигантско чудовище, въпреки че още известно време отзвучават мотивите от грамофона и звуците от флейтата на ТАНА. От деветимата в стаята единствено БАРНС, ПАРАМОУР и ТАНА не са наясно кой е новопоявилият се. Нито един от деветимата обаче не знае, че същата сутрин АДАМ ПЕЧ е направил дарение от петдесет хиляди долара на организацията за борба с алкохолизма.

На ПАРАМОУР се пада да пробие надвисналата тишина с една реплика, която бележи върхов момент в житейската му поквара.)

ПАРАМОУР (пълзейки бързо към кухнята на ръце и крака): Аз не съм от гостите… аз работя тук.

(Отново настъпва мълчание… този път безкрайно дълбоко и натоварено с непоносимо заразителни мрачни предчувствия. РЕЙЧЪЛ избухва в нервен смях, а ДИК установява, че непрекъснато повтаря някакъв стих от Суинбърн, гротескно подходящ за ситуацията:

Съсухрен мрачен цвят без мирис.

… Тишината е нарушена от гласа на АНТЪНИ, трезвен и напрегнат, обясняващ нещо на АДАМ ПЕЧ. После и той заглъхва.)

ШАТЪЛУЪРТ (избухва): Дядо ви реши да дойде с кола да види къщата ви. Обадих се по телефона от Рай и оставих съобщение.

(Следващата пауза е изпълнена с леки въздишки, очевидно отникъде, от никого. Лицето на АНТЪНИ е с цвят на тебешир. Устните на ГЛОРИЯ са полуотворени, а обикновено спокойният й поглед е насочен към стареца с напрежение и уплаха. В стаята няма нито една усмивка. Нито една? Дали пък присвитите устни на АДАМ ПЕЧ не потрепват леко, колкото да открият равните му дребни зъби? Той проговаря — пет меки и прости думи.)

АДАМ ПЕЧ: Ще се върнем обратно, Шатълуърт…

(И това е всичко. Той се обръща и подпирайки се на бастуна, излиза през коридора, минава през входната врата и пъклената самонадеяност на несигурните му стъпки изскърцва по чакъла на алеята под августовската луна.)

Ретроспекция

Като че ли изживяваха последните мигове от живота си. Бяха като две златни рибки в аквариум, от който бе източена и последната капка вода. Дори не можеха да доплуват един до друг.

През май Глория щеше да навърши двадесет и шест години. Тя бе казала, че не иска нищо друго, освен да бъде млада и красива още дълго време, да бъде весела и щастлива и да има пари и любов. Тя искаше нещата, които искат повечето жени, но ги желаеше по-пламенно и страстно. Бе омъжена вече повече от две години. От начало дните бяха изпълнени с ведро разбирателство, често пъти стигащо до екстаз на притежание и гордост. През тези периоди рядко се редуваха моменти на омраза, които бързо отминаваха и биваха забравяни още същия следобед. Така бе в продължение на половин година.

После ведростта и задоволството станаха по-малко ликуващи, по-сиви — много рядко след някой пристъп на ревност или принудителна раздяла се връщаше предишният екстаз, предишното очевидно сливане на двете души, емоционалното вълнение. Глория можеше по цял ден да мрази Антъни или пък в продължение на цяла седмица лекомислено да му се сърди. Двамата все по-често си отправяха взаимни обвинения, които като че ли бяха изместили привързаността им и способността им да си прощават. Те сякаш дори се забавляваха с това и се случваше нощем да се опитват да си спомнят кой е бил виновен и кой би трябвало да е сърдит на следващата сутрин. А в края на втората година се бяха прибавили и два нови елемента. Глория разбра, че Антъни е способен на абсолютно безразличие към нея, моментно безразличие, почти летаргично, но тя вече не можеше да го извади от това състояние чрез прошепната дума или лека усмивка. Имаше дни, в които нежностите й сякаш го задушаваха. Тя съзнаваше това, въпреки че не се решаваше да го признае дори пред себе си.

Едва напоследък Глория проумя, че въпреки обожанието си към него, ревността, чувството на покорство, което изпитваше, и гордостта си тя го презираше — и презрението й неусетно се смесваше с другите й чувства… Всичко това бе любовта й — виталната женска илюзия, която я бе подтикнала към него през една априлска нощ преди много месеци.

Що се отнася до Антъни, независимо от всичките й настроения, тя бе единственото му увлечение. Ако я загубеше, с него би било свършено, остатъка от живота си той щеше да прекара потънал в нещастни и сантиментални спомени. Рядко му се удаваше възможността да се наслади на цял ден, прекаран само с нея — но имаше случаи, когато предпочиташе с тях да има и трети човек. Понякога му се струваше, че ако не остане съвсем сам, буквално ще полудее — дори имаше няколко случая, в които направо я мразеше. Няколко чашки алкохол му помагаха да изпитва влечение и към други жени, да проявява някои склонности към експериментиране, които при други обстоятелства потискаше.

Тази пролет, това лято те доста обмисляха бъдещото си щастие — как щяха да пътуват от една пролетна страна в друга, как накрая щяха да се завърнат в разкошното си имение, пълно с бленувани дечица, как после щяха да се захванат с дипломация или политика, за да извършат някои красиви и важни неща, и вече белокоси (с красиви, копринени, побелели коси) щяха да се наслаждават на ведрата си слава, обожавани от буржоазните кръгове в страната… Тези времена щяха да започнат, когато „получим парите си“. Надеждите им се крепяха по-скоро върху такива мечти, отколкото върху задоволство от все по-нередовния и разпилян живот, който водеха. В сивите утрини, когато шегите от предишната вечер се бяха смалили до неприлични подмятания без остроумие и достойнство, те можеха криво-ляво да извадят отново купчината надежди и да ги преброят, после да се усмихнат един на друг и да повторят, като че за да затвърдят нещата, сбития и въпреки това искрен ницшеански афоризъм на Глория, изразяващ се с предизвикателното „Не ме е грижа!“

Нещата осезаемо се изплъзваха. Появи се проблемът за парите, който им създаваше все повече досадни неприятности и ставаше все по-застрашителен. Очерта се обстоятелството, че алкохолът се бе превърнал практически в необходимост за забавленията им — което бе често срещано явление сред британските аристократи отпреди стотина години, но беше нещо обезпокоително за една цивилизация, която все по-уверено и предпазливо обмисляше своята умереност. Още повече че те и двамата ставаха все по-слаби, не толкова по отношение на онова, което правеха, колкото в реакциите си към обкръжаващата ги среда. Глория бе придобила нещо, от което досега никога не бе изпитвала нужда — непълното, но пък непогрешимо съзнание за древния си ужас. Признанието за това при нея съвпадна с бавното спадане на физическата й смелост.

И тогава, в августовската сутрин след неочакваното посещение на Адам Печ предната вечер, двамата се събудиха с натежали глави и съкрушен дух, способни да изпитват само едно всепроникващо чувство — страх.

Паника

— Е?

Антъни седна в леглото и сведе поглед към нея. Ъгълчетата на устните му бяха отпуснати от отчаяние, гласът му бе напрегнат и кънтящ.

В отговор тя вдигна ръка към устата си и започна бавно и съсредоточено да гризе пръста си.

— Направихме каквото направихме — каза той след известна пауза, но постепенно нейното мълчание го вбеси. — Защо не кажеш нещо?

— Какво, по дяволите, искаш да кажа?

— За какво мислиш?

— За нищо.

— Тогава престани да си хапеш пръста.

Последва кратък и объркан спор за това дали тя мислеше, или не мислеше. На Антъни се струваше естествено тя да размишлява на глас за бедата, която ги бе сполетяла предишната нощ. Мълчанието й бе начин да стовари отговорността върху него. От своя страна тя не виждаше смисъл да говори — моментът изискваше единствено да си гризе пръста като нервно дете.

— Трябва да оправя тази проклета бъркотия с моя дядо — каза той твърде неубедително. Усещаше се някакво смътно и ново страхопочитание от току-що произнесеното „моя дядо“, вместо обичайното „дядо“.

— Няма да можеш — отряза го тя. — Няма да успееш… Никога. Той няма да ти прости, докато е жив.

— Възможно е — съгласи се Антъни с нещастен вид. — Все пак… може да успея да се вместя в неговите представи чрез някаква реформация или нещо подобно…

— Той изглеждаше зле — прекъсна го тя, — беше бледен като брашно.

— Той е болен. Казах ти го още преди три месеца.

— Как ми се иска да беше умрял миналата седмица! — избухна тя. — Егоистичен стар глупак!

Никой не се засмя.

— Но позволи ми да ти кажа — добави тя тихо, — че следващия път, когато те видя да се държиш с някоя жена така, както с Рейчъл Барнс снощи, ще те оставя… просто… ей… така! Просто няма да го понеса!

Антъни трепна.

— О, не ставай глупава! — запротестира той. — Знаеш, че за мен не съществува друга жена освен теб… няма друга, скъпа.

Опитът му да говори с по-нежен тон се провали напълно — очертаваше се дори още по-непосредствена опасност.

— Ако отида при него — предложи Антъни — и му обясня с подходящи цитати от Библията, че твърде дълго съм вървял по неправеден път и че най-после съм съзрял светлината… — той прекъсна и погледна с доста своенравен вид съпругата си — питам се какво ли ще направи той.

— Не знам.

Тя размишляваше дали гостите им ще бъдат достатъчно съобразителни да си тръгнат веднага след закуска, или не.

В продължение на цяла седмица Антъни не успя да събере смелост да отиде до Теритаун. Перспективата за това бе отвратителна и ако останеше на него, той не би рискувал да предприеме подобно пътуване — но ако през последните три седмици волята му бе отслабнала, същото би могло да се каже и за силата му да устоява на натиск. Глория го принуди да отиде. Би било напълно възможно да се изчака още една седмица, каза тя, тъй като това щяло да даде на дядо му време да охлади яростната си враждебност — но да се чака повече би било грешка — това би затвърдило нещата.

Той отиде, треперейки… и напразно. Адам Печ не бил добре, заяви възмутеният Шатълуърт. Били му дадени изрични указания да не пуска никого. Пред отмъстителния поглед на бившия „специалист по джина“ фронтът на Антъни се огъна. Той почти се промъкна до таксито, което го чакаше отвън, и чак във влака успя да възвърне малка част от самоуважението си. Радваше се, че се е измъкнал, почти по момчешки, към чудните дворци на утехата, които все още се извисяваха и блестяха в съзнанието му.

Когато се върна в Мариета, Глория го погледна презрително. Защо не бе настоял да влезе? Тя би постъпила именно така!

С общи усилия те съчиниха писмо до стареца — полуизвинение, полускалъпено обяснение — и след като внимателно го препрочетоха, го изпратиха. Но отговор не се получи.

И настъпи един септемврийски ден, обливан последователно от слънце и дъжд — слънце, което не даваше топлина, и дъжд, който не носеше свежест. В този ден те напуснаха сивата къща, където бе разцъфтяла любовта им. Четири сандъка и три огромни кашона бяха струпани в оголената от мебели стая, където преди две години те лениво се бяха излежавали и бяха обмисляли бъдещето си — далечно, спокойно, щастливо. Стаята кънтеше от празнота. Глория, облечена в нова кафява рокля, обточена с кожа, седеше мълчаливо върху един сандък, а Антъни нервно крачеше напред-назад и пушеше в очакване на камиона, който щеше да пренесе нещата им до града.

— Какви са? — попита тя, посочвайки към някакви книги, поставени върху един от кашоните.

— Това е старата ми колекция от пощенски марки — призна той свенливо. — Забравил съм да я опаковам.

— Но, Антъни, глупаво е да я разнасяш.

— Прегледах я миналата пролет, когато напуснахме апартамента, и реших да не я запазя.

— Не можеш ли да я продадеш? Малко ли други боклуци имаме?

— Съжалявам — смирено отвърна той.

Камионът спря пред вратата с гръм и трясък. Глория предизвикателно размаха юмрук на четирите стени.

— Толкова се радвам, че си отиваме! — извика тя. — О, господи, как мразя тази къща!

И тъй, бляскавата и красива лейди замина със съпруга си за Ню Йорк. Те се скараха още във влака — горчивите й думи следваха честотата, поредността и неизбежността на гарите, покрай които минаваха.

— Не се ядосвай — помоли я Антъни състрадателно. — В края на краищата нямаме нищо друго освен самите себе си.

— В повечето случаи нямаме дори и това — изплака Глория.

— Кога?

— Много пъти — като се започне от онази случка на перона в Редгейт.

— Нали не искаш да кажеш, че…

— Не — прекъсна го тя хладно, — не искам да говорим пак за това. То отмина, но отнесе нещо от нас със себе си.

Тя рязко спря. Антъни седеше мълчалив, объркан и потиснат. Мрачните гледки на гарите Мамаронек, Ларчмънт, Рай, Пелъм Менър се редуваха с невзрачни празни пространства, имащи претенциите да представляват провинциалната природа. Антъни си спомни как в една лятна утрин те двамата тръгнаха от Ню Йорк в търсене на щастието. Те може би не бяха очаквали да го намерят и въпреки това самото търсене бе по-щастливо от всяко очакване. Животът като че ли трябваше да изпълнява функциите на сценичен декор около съответната личност — в противен случай всичко се проваляше. Нямаше спокойствие, нямаше спиране. Опитите му да се носи по течението на мечтите се бяха оказали безуспешни. Течението се бе превърнало във водовъртеж, а мечтите — в невероятни кошмари от нерешителност и съжаление.

Пелъм! Бяха се карали в Пелъм, защото Глория настояваше тя да шофира. А когато постави малкото си краче върху съединителя, колата подскочи раздразнено и главите им се люшнаха назад, като че бяха марионетки, движени от гигантска струна.

Бронкс — къщите, които се сливаха и блестяха на слънцето, изливащо през яркото небе талази от светлина върху улиците. Струваше му се, че Ню Йорк е домът — градът на разкош и загадъчност, на нелепи надежди и екзотични мечти. Тук, в покрайнините, смешни гипсови дворци се грееха на хладното слънце, за миг създаваха усещането за някаква нереалност, а после се изплъзваха в далечината, следвайки лабиринтите на Харлем. Влакът се движеше през сгъстяващия се здрач и покрай петдесетина весели и запотени улици в горната част на Ийст Сайд, като всяка от тях преминаваше покрай прозорците на вагона, сякаш беше пространството между спиците на гигантско колело. Всяка разкриваше буйни и цветни рояци бедни деца, които пъплеха, подобно на мравки, по алеите от червен пясък. От прозорците на жилищата надничаха заоблени майки с лица като луни, сякаш бяха съзвездия върху този жалък небосклон — жени като фалшиви бижута без блясък, жени като повехнали зеленчуци, жени като големи отблъскващи торби с мръсно бельо.

— Харесват ми тези улици — каза Антъни гласно. — Винаги имам чувството, че тук се изпълнява някакво представление специално за мен. Сякаш в момента, в който аз отмина, те ще спрат да подскачат и да се смеят и вместо това ще станат тъжни, ще си спомнят колко са бедни и ще се оттеглят с наведени глави в къщите си. В чужбина често се наблюдава този ефект, но в тази страна е рядко явление.

На една оживена улица с високи сгради той прочете дузина еврейски имена на вратите на магазините. Пред всеки от тях стоеше дребен човечец и наблюдаваше минувачите с напрегнат поглед — поглед, блеснал от подозрение, от гордост, от яснота, от алчност, от разбиране. Ню Йорк! Той не можеше да се откъсне от бавното пъплене на тези хора по улиците и из малките магазини, от начина, по който те се събираха, струпваха, движеха, като че наблюдавани от птичи поглед, прилични на забързан рояк пчели — а после се разпръсваха на всички страни. Беше внушителна гледка — перспективата бе грандиозна.

Гласът на Глория прекъсна по крайно неуместен начин мислите му:

— Чудя се къде ли е бил Блокман това лято.

Апартаментът

След увереността, присъща на младостта, идва период на напрегната и непоносима сложност. С помощта на питиетата този период се скъсява и изглежда почти поносим. Хората, които стоят по-високо в обществената стълбица, издържат по-дълго на опитите за запазване на максималните различия в една връзка, запазвайки същевременно „неосъществимите“ идеи за единство. Към края на двадесетте години светът на капитала бе станал доста сложен и това, което доскоро бе предстоящо и объркващо, сега изглеждаше далечно и неясно. Рутината бе надвиснала над всичко като здрач над суров пейзаж, смекчавайки го до поносимост. Сложността е тъй неуловима, тъй разнолика; ценностите се променят безкрайно силно при всяко поражение на жизнеността; започва да ни се струва, че от миналото не можем да научим нищо, което да ни бъде полезно в бъдещето — и тъй преставаме да бъдем импулсивни, лековерни хора, заинтересовани от онова, което е етично и е определено с ясни граници; вместо това ние подменяме правилата за поведение с идеите за единство, ценим сигурността повече от романтиката, съвсем неосъзнато ставаме прагматични. На малцина е отредено да се занимават с нюансите на взаимоотношенията — а дори и на тях е позволено да го правят само в специално отделени за целта часове.

Антъни Печ вече не бе човек на духовните приключения, на любопитството. Обратно, той бе станал човек с предубеждения и предразсъдъци, изпълнен с копнеж за емоционално спокойствие. Тази промяна бе настъпила постепенно, в течение на последните няколко години, ускорена от различни опасения, тегнещи върху съзнанието му. На първо място бе чувството за безполезност, което винаги спеше в сърцето му, а сега бе разбудено от промяната на обстоятелствата. В моменти на несигурност го спохождаше мисълта, че в крайна сметка животът може би бе нещо значимо. Малко след като навърши двадесет години, убедеността му в безсмислието на каквито и да било усилия, в мъдростта на отрицанието, бе затвърдена от философските теории, на които той се бе възхищавал, както и от общуването му с Моури Ноубъл, а напоследък и с жена си. И все пак бе имало случаи — малко преди първата му среща с Глория например, а също и когато дядо му бе предложил да замине в чужбина като военен кореспондент, — при които недоволството му почти го бе подтикнало към положителни действия.

Един ден, малко преди да напуснат Мариета, той небрежно разлистваше страниците на Бюлетина на бившите възпитаници на Харвард, където откри какво се е случило на неговите връстници близо шест години след завършването на университета. Вярно бе, че по-голямата част от тях се занимаваха с бизнес, а неколцина покръстваха езичниците в Китай или Америка в мъглявата протестантска вяра. Съвсем малко, установи той, се занимаваха с някаква творческа дейност, която не бе нито синекурна, нито рутинна. Калвин Бойд например, който едва завършил Медицинския факултет, бе открил ново лекарство против тиф и беше заминал в чужбина, за да смекчава някои от влиянията на цивилизацията в Сърбия. Или Юджийн Бронсън, чиито статии в „Ню Демокраси“ го определяха като човек, чиито идеи надминаваха както вулгарната своевременност, така и общоприетата истеричност. Имаше и един човек на име Дали, който бе изключен от факултета на един престижен университет за проповядване на марксистките доктрини в аудиторията. В изкуството, науката, политиката вече се забелязваше появата на истинските личности от неговото време — пример за това бе дори Сърванс, предният защитник на отбора по ръгби, който бе отдал живота си по доста почтен и дори изискан начин като войник от Чуждестранния легион в Айн.

Той остави списанието и се замисли колко различни всъщност бяха тези мъже. В дните на своята душевна цялост би защитавал възгледите си докрай — като Епикур в състояние на нирвана, той би извикал, че да се бориш означава да вярваш, а да вярваш означава да се ограничаваш. Вероятно не след дълго би започнал да ходи редовно и на църква, тъй като перспективата за безсмъртие задоволяваше любопитството му. Не би имал нищо против също и да навлезе в кожарската индустрия, тъй като огромната конкуренция в този бранш би го предпазила от нещастието. Но сега той вече нямаше подобни деликатни скрупули. Тази есен, на прага на двадесет и деветата си годишнина, бе склонен да затвори съзнанието си за много неща, да избягва дълбокото взиране в мотиви и първопричини, а вместо това да изпитва страстен копнеж за сигурност на света и на себе си в него. Мразеше да остава сам, а често се страхуваше да остава и сам с Глория.

Бездната, която се бе отворила пред него след посещението на дядо му и последвалото отвращение от доскорошния му начин на живот, го караха да се огледа около себе си и да потърси във внезапно станалия враждебен свят онези приятели и среда, които навремето му бяха изглеждали най-искрени и сигурни. Първата му стъпка бе един отчаян опит да си върне предишния апартамент.

През пролетта на 1912-а той бе подписал договор за наем в продължение на четири години за хиляда и седемстотин долара годишно, с възможност за продължаване на срока. Този договор бе изтекъл през май миналата година. Когато първоначално нае стаите, те бяха просто загатнати като очертания, но Антъни бе съзрял в това възможност за себе си и бе настоял в договора да се впише, че те двамата със собственика на сградата ще вложат известни суми за подобрения. През изминалите четири години наемите се бяха покачили и миналата пролет, когато Антъни бе отказал да продължи договора, собственикът — някой си мистър Сохънбърг — беше осъзнал, че би могъл да получи много по-висока цена за помещението, което сега представляваше привлекателен апартамент. И когато Антъни се свърза с него по този въпрос през септември, Сохънбърг му направи предложение за три години, по две хиляди и петстотин годишно. На Антъни това се стори чудовищно. То означаваше, че над една трета от доходите им щеше да бъде погълната от наема. Напразни бяха опитите му да убеди собственика, че за да направи помещенията привлекателни, той бе изразходвал собствените си пари и идеи за реконструкция.

Напразно се оказа и предложението му за две хиляди долара — за две хиляди и двеста, — въпреки че доста трудно биха могли да си го позволят: мистър Сохънбърг бе неотстъпчив. Имало и други двама господа, които обмисляли предложението — този вид апартаменти се търсели в момента и да се даде на мистър Печ, едва ли би било кой знае каква сделка. Освен това, въпреки че никога преди не бе ставало въпрос, неколцина от останалите наематели се бяха оплаквали от силния шум миналата зима — пеене, танци до късно през нощта и разни други неща.

Обзет от силен вътрешен бяс, Антъни бързо се върна в хотел „Риц“, за да сподели поражението си с Глория.

— Просто не разбирам — избухна тя — как си му позволил да те победи!

— Какво можех да кажа?

— Би могъл да му кажеш какво представлява той. Аз не бих издържала. Няма човек на света, който би го изтърпял! Ти просто позволяваш на хората да ти нареждат, да те заблуждават, да те мамят и да се възползват от теб, сякаш си някакво глупаво момченце. Това е нелепо!

— О, за бога, не трябва да се ядосваш.

— Знам, Антъни, но ти си истински глупак!

— Е, възможно е. Във всеки случай не можем да си позволим този апартамент. Но все пак е по-добре да си позволим него, отколкото да живеем тук, в „Риц“.

— Но ти беше този, който настояваше да дойдем тук.

— Защото знаех, че би се чувствала нещастна в евтин хотел.

— Разбира се, че би било така.

— Както и да е, трябва да намерим къде да живеем.

— Колко можем да си позволим да плащаме? — попита тя.

— Е, бихме могли да плащаме дори и цената, която той иска, ако продадем още облигации, но нали снощи решихме, че докато не намеря някаква сериозна работа, няма да…

— О, зная. Попитах те колко можем да си позволим да плащаме само при сегашния ни доход.

— Не би трябвало да е повече от четвърт от парите ни.

— И колко прави тази четвърт?

— Сто и петдесет на месец.

— Да не искаш да кажеш, че всеки месец получаваме едва шестстотин долара? — В гласа й се долови някаква нотка на покорство.

— Разбира се! — отвърна той ядосано. — Да не мислиш, че успяваме да харчим повече от дванадесет хиляди годишно, без да докоснем основния си капитал?

— Зная, че продавахме облигации, но… наистина ли сме изхарчили толкова пари за една година? Как сме могли? — Гласът й ставаше все по-смирен и изпълнен със страхопочитание.

— О, ще прегледам изрядните счетоводни книги, които сме водили — подхвърли той с ирония, а после добави: — Джобни пари за двама ни, и то в доста големи размери, дрехи, пътувания — само онези пребивавания в Калифорния струваха по четири хиляди долара едното. А проклетата кола гълташе пари от началото до края. Да не говорим за събиранията и развлеченията… о, и всевъзможни други неща.

Сега и двамата бяха развълнувани и необикновено потиснати. Ситуацията изглеждаше още по-лоша, след като го каза на Глория, отколкото когато за пръв път бе установил фактите сам.

— Трябва да изкараш някакви пари — каза тя неочаквано.

— Знам.

— А трябва и пак да опиташ да се срещнеш с дядо си.

— Ще го направя.

— Кога?

— Когато се установим.

Такава възможност им се удаде седмица по-късно. Те наеха един малък апартамент на Петдесет и седма улица за сто и петдесет долара на месец. Той се състоеше от спалня, всекидневна, кухничка и баня и се намираше във висока белокаменна жилищна сграда. И макар стаите да бяха прекалено малки, за да покажат блясъка на мебелите, които притежаваше Антъни, та бяха свежи, нови и излъчваха някаква чистота, която ги правеше привлекателни. Баундс бе заминал за чужбина, за да се запише в британската армия, и на негово място те по-скоро понасяха, отколкото се радваха на услугите на една мършава, кокалеста ирландка, която Глория ненавиждаше, защото, докато сервираше закуската, жената възхваляваше славата на ирландското националистическо движение, борещо се за пълна независимост от Великобритания. Но те се бяха зарекли да не наемат повече японци, а английски прислужници понастоящем трудно се намираха. Също като Баундс, жената приготвяше само закуската. В останалото време те се хранеха в ресторанти и хотели.

В крайна сметка Антъни набързо бе принуден да замине за Теритаун от едно съобщение в нюйоркските вестници, според което Адам Печ — милионерът, филантропът и общественикът — бил сериозно болен и едва ли щял да издържи дълго.

Котенцето

Антъни не успя да го види. Лекарите не разрешавали никакви посещения, каза мистър Шатълуърт и от своя страна любезно предложи да приеме всяко съобщение, което Антъни би могъл да му повери, и да го предаде на Адам Печ, когато състоянието му го позволи. Но по косвен начин той затвърди меланхоличното усещане на Антъни, че присъствието на блудния внук е изключително нежелано до болничната постеля. В един момент от разговора Антъни, спомняйки си за изричните указания, дадени му от Глория, се опита да премине бързо покрай секретаря, но Шатълуърт с усмивка вдигна яките си рамене и Антъни осъзна колко безполезен би бил подобен опит.

Нещастен и наплашен, той се върна в Ню Йорк, където двамата с Глория прекараха неспокойна седмица. Малък инцидент, случил се една вечер, бе показателен за степента, до която бяха изопнати нервите им.

Прибираха се вкъщи по една странична улица и Антъни забеляза едно бездомно коте, което вървеше по тротоара.

— Винаги нещо ме кара да ритам котките — каза той лениво.

— А аз ги обичам.

— Веднъж се поддадох на това си желание.

— Кога?

— О, преди години, още преди да те познавам. Една вечер, в антракта на някакво представление. Беше студена нощ, като сега, а аз бях леко пийнал. Дотогава това почти не ми се беше случвало — добави той. — Бедното малко създание търсеше място, където да преспи, а аз бях в отвратително настроение и изведнъж ми хрумна да го убия.

— О, горкото котенце! — извика Глория, искрено развълнувана.

Вдъхновен от таланта си на разказвач, Антъни доукраси случката.

— Доста лошо постъпих — призна той. — Беднота зверче се обърна и ме погледна жално, сякаш се надяваше да го взема и да го погаля — все пак това бе просто едно котенце, — но преди да се усети, един огромен крак се стовари върху него и притисна малкия му гръб.

— О! — викът на Глория бе изпълнен с болка.

— Нощта бе много студена — продължи той с някаква извратено наслаждение, успявайки да придаде на гласа си известна меланхолия. — Мисля, че животинчето очакваше нечие милосърдие, а получи единствено болка…

Той спря внезапно — Глория хълцаше. Бяха стигнали до дома си и когато влязоха в апартамента, тя се хвърли на канапето и зарида, сякаш той бе стъпкал душата й.

— О, горкото малко котенце! — повтаряше тя, страдайки. — Горкото малко котенце. Толкова студено…

— Глория…

— Не се приближавай до мен! Моля те, не ме доближавай. Ти си убил бедното малко котенце.

Развълнуван, Антъни коленичи до нея.

— Скъпа! — каза той. — О, Глория, скъпа моя! Не е вярно. Аз си го измислих… измислих цялата история.

Но тя не искаше да му повярва. Имаше нещо във всички тези отвратителни подробности, които той й разказа, и то я накара да плаче насън през цялата нощ — за котенцето, за Антъни, за себе си, за болката и горчивината, и жестокостта в целия свят.

Смъртта на един американски моралист

Старият Адам умря през една късна ноемврийска нощ, докато тънките му устни мълвяха благочестиви ласкателства към неговия Бог. Той, който бе ласкан толкова много, угасна, ласкаейки Всемогъщата Абстракция, която мислеше, че може би е разгневил в най-сладострастните мигове на своята младост. Бе съобщено, че е постигнал известно примирие с Божеството, условията на което не бяха оповестени, макар да се смяташе, че става дума за голяма сума пари в брой. Всички вестници отпечатаха биографията му, а два от тях дори поместиха кратки уводни статии за стойността на богатството му и за ролята му в драмата на индустриализацията, по чието време той бе израснал. Предпазливо се споменаваше за реформите, които бе спонсорирал и финансирал. Спомените за Комсток оживяха и нахлуха като призраци из вестникарските страници.

Всички вестници не пропуснаха да отбележат, че старецът има един-единствен внук — Антъни Комсток Печ от Ню Йорк.

Погребението бе направено в семейния парцел в Теритаун. Антъни и Глория бяха в първата кола, твърде разтревожени, за да изпитват някакво неудобство. И двамата полагаха завидно усърдие да съберат предварителна информация за наследството, гадаейки по лицата на хората, които бяха останали със стареца до сетния му час.

От приличие те изчакаха една седмица, през която почти полудяха, а след това, тъй като не бяха получили каквито и да било известия, Антъни позвъни на адвоката на дядо си. Мистър Брет не бе в кантората — щял да се върне след час. Антъни остави телефонния си номер.

Беше последният ноемврийски ден. Всичко бе сковано от скърцащ студ, а посърналото слънце надзърташе намръщено през прозорците. Докато очакваха да им позвънят, правейки се, че четат, те се бяха потопили в една атмосфера, която би могла да се определи като преднамерено олицетворение на природата. След едно безкрайно чакане най-после телефонът иззвъня. Антъни се сепна и яростно вдигна слушалката.

— Ало… — гласът му бе напрегнат и глух. — Да… оставих съобщение. Кой се обажда, моля?… Да… Точно за имението става дума. Естествено, че се интересувам, но досега не съм известен за отварянето на завещанието. Помислих, че може би нямате адреса ми… Какво?… Да…

Глория падна на колене. Паузите между отделните фрази, изговаряни от Антъни, се стягаха като обръчи около сърцето й. Тя безпомощно извиваше големите копчета на кадифената възглавница. А после:

— Това е… това е много, много странно… Това е много странно… много странно… И дори не се… хм… споменава за… хм… някаква причина?

Гласът му като че идваше отдалече. Тя издаде лек звук — полувъздишка, полувик.

— Да, разбирам… Добре, благодаря ви… Благодаря…

Слушалката тракна. Погледът й се плъзна по пода и се спря на петното светлина от слънцето. Тя стана и втренчи в Антъни сивия си хладен поглед тъкмо когато ръцете му я обвиха.

— Скъпа — прошепна той с дрезгав глас. — Направил го е, проклет да бъде!

На следващия ден

— Кои са наследниците? — попита мистър Хайт. Нали разбирате, че когато можете да ми кажете толкова малко…

Мистър Хайт бе висок и прегърбен човек, с надвиснали вежди. Бяха го препоръчали на Антъни като хитър и неотстъпващ от позициите си адвокат.

— Имам съвсем оскъдна информация — отвърна Антъни. — Един мъж на име Шатълуърт, който му бе приближен, получава всичко в качеството си на управител или попечител, или както се казва там — всичко, освен сумите, завещани за благотворителни дейности и за прислугата, а също и дяловете на двама далечни братовчеди от Айдахо.

— Колко далечни са тези братовчеди?

— О, струва ми се, трети или четвърти — все едно. Никога не бях чувал за тях.

Мистър Хайт кимна с разбиране.

— И възнамерявате да оспорите завещанието?

— Така мисля — призна Антъни безпомощно. — Иска ми се да постъпя по най-подходящия начин… и тъкмо за това очаквам вие да ме посъветвате.

— Искате да откажат легализирането на завещанието?

Антъни поклати глава.

— Хващате ме натясно. Нямам представа какво означава „легализиране“. Но желая да получа дял от имуществото.

— Тогава трябва да ми кажете повече подробности. Като например знаете ли защо завещателят ви е обезнаследил?

— Ами… да — започна Антъни, — нали разбирате, той винаги се стремеше към нравствени реформи и разни подобни неща…

— Знам — прекъсна го мистър Хайт мрачно.

— … е, струва ми се, че никога не ме е възприемал като особено добър младеж. Не се захванах с бизнес, нали разбирате. Но съм сигурен, че до миналото лято аз бях един от наследниците. Имахме къща в Мариета и една вечер на дядо ми му хрумнало да ни навести. Случи се така обаче, че тъкмо тази вечер имаше доста шумно събиране, пък и не ни бе предупредил, че ща идва. Е, той хвърли един поглед, после двамата с онзи човек Шатълуърт се обърнаха и си тръгнаха незабавно за Теритаун. След този случай той повече не отговаряше на писмата ми и дори не ми позволи да го видя.

— Бил е привърженик на сухия режим, нали?

— Той бе какъв ли не — праведен религиозен маниак!

— Колко време, преди да умре, е направил завещанието, с което ви обезнаследява?

— Скоро… станало е след август.

— И според вас причината да не ви остави имуществото си е продиктувана от действията ви напоследък от които той не е бил доволен?

— Да.

Мистър Хайт се замисли. На какво основание Антъни искаше да оспорва завещанието?

— Не може ли да се измисли нещо за неправомерно въздействие върху завещателя?

— Незаконното въздействие е една от възможните причини… но е най-трудно да бъде доказана. Ще трябва да представите доказателства, че покойният е бил подложен на такъв натиск и се е оказал в състояние да се разпореди с имуществото си противно на волята си й първоначалните си намерения…

— Ами ако предположим, че онзи човек Шатълуърт го е довлякъл насила в Мариета тъкмо когато е предполагал, че там ще има някакво празненство?

— Това не би могло да окаже влияние върху делото. Има силна разлика между съвет и въздействие. Ще трябва да докажете, че секретарят е имал лоши намерения. Бих предложил друго основание. За едно завещание може автоматично да бъде отказано легализиране, ако е налице умствено увреждане или пиянство — тук Антъни се усмихна, — или слабоумие поради напреднала старост.

— Но — възрази Антъни, — личният му лекар, който е един от наследниците, ще свидетелства, че дядо ми не е бил слабоумен. И той наистина не беше. Всъщност вероятно е направил точно онова, което е искал да направи с парите си… То твърде добре отговаря на всичко, което е вършил през живота си…

— Е, нали разбирате, слабоумието до голяма степен е като неправомерното въздействие — то подсказва, че завещателят се е разпоредил с имуществото си не според първоначалните си намерения. Най-честото основание за оспорване е принудата… физическото насилие.

Антъни поклати глава.

— Боя се, че тук съвсем нямаме шансове. Най-подходящо ми се струва неправомерното въздействие.

Разговорът продължи, изпъстрен с толкова технически подробности, че бе трудноразбираем за Антъни, но в края на краищата той нае мистър Хайт за свой адвокат. Съветникът му предложи да разговаря с Шатълуърт, който заедно с Уилсън, Хиймър и Харди бе определен за изпълнител на завещанието. Уговориха се Антъни да намине към края на седмицата.

Оказа се, че имуществото се оценява приблизително на четиридесет милиона долара. Най-голямата сума, завещана на отделно лице, бе един милион долара — на Едуард Шатълуърт, който освен това получаваше и годишно възнаграждение от тридесет хиляди като управител на фонда от тридесет милиона долара, предназначен да бъде разпределян за различни благотворителни организации и реформаторски общества, на практика по негово усмотрение. Останалите девет милиона се разделяха между двамата братовчеди от Айдахо и около двадесет и петима други наследници: приятели, секретари, прислужници и служители, които в един или друг момент бяха спечелили благоразположението на Адам Печ.

След около две седмици и определянето на предварителен адвокатски хонорар от петнадесет хиляди долара мистър Хайт бе започнал подготовката за оспорване на завещанието.

Зимата на недоволството

Преди да бяха живели и два месеца в малкия апартамент на Петдесет и седма улица, той бе придобил за двама им същите неопределими, но почти материални следи, с които бе наситена сивата къща в Мариета. Винаги имаше мирис на тютюн — и двамата пушеха непрекъснато, — който бе проникнал в дрехите им, одеялата, завесите и зацапаните с пепел килими. Към това се прибавяше и лошият дъх на вкиснало вино, който неминуемо внушаваше усещане за повехнала красота и отвращение след буйни пиршества. Вонята се долавяше особено силно откъм един сервиз от стъклени винени чаши, поставен в бюфета. Масата в големия салон бе покрита с бели кръгове, следи от чашите, слагани на нея. Много събирания бе имало тук — хората бяха чували разни неща, бяха повръщали в банята на Глория! Бяха разливали вино и бяха оставяли невъобразима бъркотия след себе си в кухничката.

Тези неща бяха част от ежедневието им. Въпреки решенията, които често вземаха в понеделник, с наближаването на края на седмицата мълчаливо се подразбираше, че във въздуха витае някакво нечестиво вълнение. Когато дойдеше съботата, те не говореха повече за това, а просто се обаждаха на този или онзи от своите доста безотговорни приятели и им предлагаха да се срещнат. Едва след като приятелите се събираха и Антъни изваждаше гарафите с алкохол, той промърморваше небрежно: „Аз май ще пийна само едно уиски…“.

После се изгубваха в продължение на два дни — и в една мразовита утрин осъзнаваха, че са били сред най-шумните и забележими посетители на „Боул Мич“ или в Клъб Раме, или пък в други места, далеч не толкова известни с веселието на клиентелата си. Откриваха, че са прахосали осемдесет-деветдесет долара, но никога не успяваха да разберат за какво точно и обикновено го отдаваха на оскъдните средства, с които разполагаха придружавалите ги познати.

Все по-често най-искрените сред приятелите им ги увещаваха, посред някое събиране, че ако не спрат с тези неща, ги очаква мрачно бъдеще, в което Глория щяла да загуби „красотата“ си, а Антъни — „телесното си здраве“. Случката с набързо прекъснатия гуляй в Мариета, разбира се, бе известна на всички в подробности — „Мюриъл едва ли ще разкаже на всеки срещнат — бе казала Глория на Антъни, — но тя просто мисли, че всеки, на когото я разправя, е единственият“ — и след като бе обвита в подходящата загадъчност, на тази история бе отредено завидно място в местния вестник „Таун Татъл“[1]. Когато завещанието на Адам Печ бе отворено, вестниците публикуваха материали за делото, водено от Антъни — за негов най-голям срам. Слуховете за семейство Печ пъплеха от всички страни и обикновено съдържаха само частица от истината, но бяха допълнени с нелепи и дори зловещи подробности.

Видимо нищо не се бе променило. На двадесет и шест години Глория все още изглеждаше като на двадесет. Погледите се лепяха по свежото й лице като прашинки по влажна повърхност. Косата й излъчваше някакъв детински блясък, едва леко потъмнявайки от царевичнозлатисто към червеникаво. Стройното й тяло напомняше за нимфа, която тичаше и танцуваше в тайнствена гора. Десетки светнали мъжки погледи я следяха с възхищение, когато преминаваше през фоайето на хотела или по пътеката между редовете в театъра. Мъжете искаха да се запознават с нея, изпадаха в продължителни състояния на искрено възхищение, ухажваха я — тя бе произведение на изящната и невероятна красота. От друга страна, при Антъни по-скоро се наблюдаваше положителна промяна във външния вид. По лицето му бе изписано някакво неуловимо трагично изражение, което бе в романтичен контраст с изискания му и безукорен вид.

В началото на зимата, когато всички разговори се въртяха около възможното влизане на Америка във войната, а Антъни правеше отчаяни и искрени опити да пише, в Ню Йорк пристигна Мюриъл Кейн и веднага ги навести. Също като Глория, и тя почти не се беше променила. Употребяваше модните жаргонни изрази, танцуваше най-новите танци, говореше за последните песни и пиеси с разпалеността на човек, попадащ в Ню Йорк за пръв път. Сдържаността при нея бе нещо ново, което почти не й вършеше работа. Дрехите й бяха екстравагантни, а черната коса бе подкъсена също като тази на Глория.

— Пристигнах за зимните концерти в „Ню Хейвън“ — сподели тя приятната си тайна. Въпреки че вероятно бе по-възрастна от повечето момчета в колежа, винаги успяваше да си осигури покани за разни събирания със смътната надежда, че следващия път ще попадне на флирт, чийто романтичен завършек ще бъде пред олтара.

— Къде се изгуби? — попита я Антъни, безкрайно развеселен.

— Бях в Хот Спрингс. Тази есен там беше страхотно — толкова мъже!

— Да не си влюбена, Мюриъл?

— Какво означава „любовта“? — Това бе модният реторичен въпрос през тази година. — Ще ви кажа нещо — внезапно смени темата тя. — Може и да не е моя работа, но ми се струва, че е време вие двамата да се установите.

— Но ние сме се установили.

— Ами, как ли не! — присмя се тя дяволито. — Където и да отида, се разправят истории за вашите лудории. Честно казано, понякога направо ми е неприятно.

— Не се тревожи — хладно отвърна Глория.

— Но, скъпа — опита се да протестира Мюриъл, — знаеш, че съм една от най-добрите ти приятелки.

Глория мълчеше. Мюриъл продължи:

— Не ме тревожи толкова мисълта за жена, която пие, но Глория е толкова хубава и толкова много хора наоколо я познават, че е естествено да се забелязва…

— Какво се говори напоследък? — попита Глория, чието достойнство капитулира пред любопитството й.

— Ами например, че онова събиране в Мариета е убило дядото на Антъни.

Съпрузите внезапно се изопнаха от раздразнение.

— Но това е скандално.

— Така се говори — настоя Мюриъл.

Антъни крачеше из стаята.

— Това е нелепо! — заяви той. — Същите хора, които каним на гости, се забавляват с подобни истории и ето в каква форма се появява всичко накрая.

Глория въртеше около пръста си един непослушен червеникав кичур. Мюриъл облиза устните си, докато обмисляше следващия си ход.

— Трябва да имате дете.

Глория я погледна отегчено.

— Не можем да си го позволим.

— Всички бедняци в предградията имат деца — заяви Мюриъл победоносно.

Антъни и Глория се спогледаха с усмивка. Те бяха достигнали периода на яростни кавги, които никога не завършваха със съгласие, на караници, които тлееха и избухваха през известни периоди или пък затихваха от чисто безразличие — но посещението на Мюриъл временно ги сближи. Когато неудобствата, сред които живееха, бяха забелязвани от трето лице, това ги караше заедно да се изправят с лице към враждебния свят. И бездруго в последно време рядко им се случваше да почувстват желание за единство.

Антъни установи, че отъждествява собственото си съществувание с това на човека, който обслужваше асансьора нощем — бледен, мършав, брадясал мъж на около шестдесет години, с претенции за нещо повече от онова, което беше в действителност. Вероятно поради същото качество си бе осигурил това място — то му придаваше трогателен и впечатляващ вид на пропаднало величие. Антъни с тъга си помисли, че цялата кариера на човека, обслужващ асансьора, се състоеше от издигания и падения — та това бе една безкрайна сивота. Всеки път, когато влезеше в кабината, той очакваше неизменното изречение на стареца: „Е, днес май ще имаме малко слънце“. Антъни се замисли колко ли дъжд или слънце всъщност биха могли да се видят от тази малка клетка, движеща се сред опушените стени без прозорци.

Той беше тъмна личност, придобила някакъв трагичен ореол, измъквайки се от живота, който тъй безчестно го беше използвал. Една нощ дойдоха трима въоръжени младежи, завързаха го и го захвърлиха върху куп въглища в мазето, докато те самите преминаха през телефонната централа. Когато портиерът го намери на следващата сутрин, той бе припаднал от студ. След четири дни почина от пневмония.

Замести го един бъбрив мартиникански негър с неуместен британски акцент, който винаги бе навъсен и с това предизвикваше отвращение у Антъни. Смъртта на стареца оказа върху него приблизително същия ефект, какъвто историята с котенцето бе имала върху Глория. Това го наведе на мисълта за жестокостта на живота и в резултат от това — за собственото му все по-засилващо се огорчение.

Той пишеше — и то най-после не на шега. Бе отишъл при Дик и в продължение на цял час бе слушал, изпълнен с напрежение, разясненията му по някои подробности, които дотогава бе отминавал почти с презрение. Трябваха му пари веднага — всеки месец продаваше облигации, за да могат да плащат сметките си. Дик бе честен и недвусмислен:

— Що се отнася до статиите на литературни теми, които се публикуват в тези невзрачни списания, от тях не би могъл да печелиш достатъчно, за да си плащаш наема. Разбира се, ако човек е надарен с чувство за хумор или разполага с богата биография, или има някакви специални познания в някоя област, би могъл да забогатее от това. Но за теб единствената възможност е прозата. Казваш, че се нуждаеш от пари веднага?

— Да, така е.

— Е, за да изкараш пари от роман, трябва да мине поне година и половина. Опитай с леки разкази. И, между другото, те трябва да бъдат жизнерадостни и да те подкрепи някой от тежката артилерия, за да можеш въобще да получиш пари за тях, освен ако, разбира се не са изключително гениални.

Антъни се замисли за последното произведение на Дик, което се бе появило в едно популярно месечно списание. В него ставаше дума предимно за нелепите действия на цяла класа дървеняци, които, както се внушаваше на читателя, бяха хора от нюйоркското общество. Впоследствие образите, обрисувани в присмехулно-социологически план, показваха, че става дума за „лудостта на четиристотинте“[2].

— Но твоите разкази… — възкликна Антъни на глас почти неволно.

— О, това е различно — настоя Дик убедително. — Нали разбираш, аз имам изградена репутация, така че, от мен се очаква да пиша на по-силни теми.

От тази забележка Антъни леко трепна, осъзнавайки колко ниско е паднал Ричард Керъмъл. Нима той наистина мислеше, че предизвикващите му учудване последни произведения бяха тъй добри, както първия му роман?

Антъни се върна в апартамента си и се залови да работи. Той откри, че никак не е лесно да се запаси човек с оптимизъм. След около половин дузина неуспешни опити за начало той се насочи към градската библиотека, където в продължение на седмица изучава годишниците на едно известно списание. След това, въоръжен с нови сили, завърши първия си разказ „Диктофонът на съдбата“. В него той бе използвал малкото останало му спомени от шестте седмици, които бе прекарал в Уолстрийт миналата година. Разказът имаше претенциите да пресъздаде щастливата история на едно момче, работещо в канцеларията, което по случайност бе изтананикало пред диктофона някаква чудесна мелодийка. Записът бе открит от брата на шефа — известен продуцент на музикални комедии, — а после също тъй внезапно бе изгубен. Основната част на разказа съдържаше издирването на изгубения диктофон със записа и в крайна сметка завършваше с щастливата женитба на момчето (станало известен композитор) за мис Руни, добродетелна стенографка, която бе нещо средно между Жана д’Арк и Флорънс Найтингейл[3].

Според него това се търсеше от списанията. В главния си герой той заложи чертите на обикновените обитатели на розово-синята литература, потопи го в захарния сюжет, който не би бил противопоказен на ничий стомах в Мариета. Написа текста на двойна разредка — това бе изискването според брошурата „Лесен успех на писателското поприще“ от Р. Мерс Уидълстийн. Тази книжка уверяваше всеки изпълнен с амбиции водопроводчик, че е безполезно да лее пот в тежък труд, след като още на шестия урок от този самоучител ще може да печели поне по хиляда долара месечно.

След като прочете творбата на отегчената Глория и успя да изтръгне от нея безподобната забележка, че това било „по-добро от много други боклуци, които се публикуват“, той язвително прибави под разказа си псевдонима „Жил дьо Сад“, приложи съответния самоадресиран плик за отговор и го изпрати.

След гигантските усилия по осъществяването на замисъла си той реши да изчака отговора за първия си разказ и едва тогава да започне да пише друг. Дик му бе казал, че може да получи докъм двеста долара. Ако по някаква случайност произведението му се окажеше неподходящо, писмото от редактора без съмнение би му дало насока, в която да направи необходимите промени.

— Несъмнено това е най-отвратителното писание в света — каза Антъни.

Съвсем обяснимо бе и съгласието на редактора с него по този въпрос. Ръкописът бе върнат с отказ. Антъни го изпрати на друго списание и започна да пише нов разказ. Втората творба беше наречена „Отворените вратички“ и бе завършена за три дни. В нея темата бе окултна: едно семейство, което от години не живееше заедно, беше събрано от някакъв медиум по време на някакво представление.

Станаха общо шест — шест жалки и окаяни опита за „литература“, и то от човек, който никога преди това не бе полагал съзнателни усилия да пише нещо. В нито един от тях нямаше никаква жизнерадостна искра, а изтънчеността на стила и сплотеността на сюжета им не надминаваха тези на която и да е вестникарска колона. Разпращането им из различни редакции му донесе тридесет и едно писма за отказ — надгробни камъни за пакетите, които той намираше проснати като трупове пред вратата си.

В средата на януари почина бащата на Глория и те отново отидоха в Канзас — беше едно неприятно пътуване, тъй като Глория изпадна в дълбок и мрачен размисъл, и то не за баща си, а за смъртта на майка си. След уреждането на делата на Ръсел Гилбърт те наследиха около три хиляди долара и много мебели. Бяха оставени на склад, тъй като през последните си дни баща й бе живял в един малък хотел. Като резултат от смъртта му Антъни видя Глория в нова светлина. При пътуването им на изток тя, за голямо негово учудване, се разкри като билфистка.

— Но, Глория — извика той, — няма ли да ми кажеш защо вярваш в тези глупости!

— Ха! — отвърна тя предизвикателно. — А защо пък не?

— Защото това е… това е нелепо. Знаеш, че си агностичка, във всичките значения на тази дума. Ти се отнасяш с присмех към всяка ортодоксална форма на християнството… а после изведнъж започваш да твърдиш, че вярваш в някакво си превъплъщение.

— И какво, ако е така? Чувала съм теб и Моури, както и всеки друг, към чийто интелект храня поне малко уважение, да се съгласявате, че животът в този си вид е безкрайно безсмислен. Но винаги ми се е струвало, че ако подсъзнателно научавам нещо тук, то той може би не е чак толкова безсмислен.

— Ти нищо не научаваш — ти просто се уморяваш. А ако имаш нужда от вяра, за да ти бъде по-леко, приеми някоя, която се харесва на разумните хора, а не на истеричните жени. Човек като теб не би трябвало да приема нещо, което да не е подходящо за показване пред хората.

— Не ме е грижа за истината. Искам да съм щастлива.

— Е, ако имаш поне малко разум, би трябвало да разбереш, че второто се определя от първото. А всяка дребна душица може да се остави да бъде заблудена с душевни отпадъци.

— Не ме е грижа — решително заяви тя. — И което е по-важно, не проповядвам никаква доктрина.

Спорът утихна, но впоследствие Антъни няколко пъти се сещаше за него. Обезпокояващото бе, че тя беше приела от майка си тази стара вяра и сега се опитваше да внуши дори на себе си, че всичко това й е вродено.

През март те пристигнаха в Ню Йорк след една неблагоразумно прекарана седмица в скъп хотел в Хот Спрингс и Антъни отново подхвана безплодните си опити да пише. Колкото повече и двамата осъзнаваха, че изходът не е в популярната литература, толкова повече доверието помежду им и смелостта им се изплъзваха. Непрекъснато водеха сложни спорове и битки. Всичките им усилия да намалят разходите си оставаха напразни, чисто и просто поради инерцията. През март отново използваха всеки възможен повод да организират „събирания“. С надменна дързост Глория подхвърли, че трябва да вземат всичките си пари и да се отдадат на истинско веселие, докато издържат — всичко й се струваше по-добро от това да гледа как запасите им постепенно се стопяват.

— Глория, ти обичаш забавленията толкова, колкото и аз.

— За мен това няма значение. Всичко, което правя, е в хармония с убежденията ми: да използвам всяка минута от тези години, докато съм млада, за да прекарам по възможно най-приятния начин.

— А след това?

— Няма да ме интересува.

— Едва ли ще бъде така.

— Е, възможно е… но тогава няма да мога да направя нищо. А пък и ще съм прекарала приятно живота си.

— Пак ще си бъдеш същата. Така става — ще сме изживели приятните си години, ще сме извършили всички злини и ще трябва да плащаме за стореното.

А парите продължаваха да се топят. Два дни на веселие се редуваха с два дни на мрачно настроение — в безкрайна, почти неизменна последователност. Резките прекъсвания, когато имаше такива, обикновено водеха до подновяване на опитите на Антъни да работи, докато нервната и отегчена Глория се излежаваше или дъвчеше с разсеян поглед пръстите си. След ден-два в това състояние те уговаряха нещо и тогава… О, какво значение имаше? Тази вечер, този блясък, премахването на безпокойството и чувството, че дори и да е безцелен, животът във всеки случай поне е изпълнен с романтика! Виното придаваше някаква храброст на собственото им падение.

Междувременно делото се придвижваше бавно, с безкрайни разпити на свидетели и представяне на доказателства. Предварителните процедури по оценката на имотите бяха привършили. Мистър Хайт не виждаше причина делото да не влезе за разглеждане преди началото на лятото.

Блокман се появи в Ню Йорк в края на март. Бе прекарал в Англия почти година, зает с работа на „Филмс пар екселанс“. Той все още продължаваше да усъвършенства личността си — всеки път се обличаше малко по-добре от предишния, интонацията му бе по-богата, а от маниерите му се излъчваше все по-голяма увереност, че хубавите неща в живота са негово естествено и неотменно право. Той се отби в апартамента, остана само един час, през което време говори предимно за войната, и си тръгна, като обеща да дойде пак. При второто му посещение Антъни не бе вкъщи, но следобед погълнатата от мислите си и развълнувана Глория попита съпруга си:

— Антъни, все още ли би възразил, ако се снимам в киното?

Цялото му сърце се сви от тази мисъл. Всяка възможност тя да се отдалечи от него, колкото и смътна да бе, го караше да чувства присъствието й не толкова като ценно, а по-скоро като отчайващо необходимо.

— О, Глория!

— Блокхед каза, че може да ме уреди… само че, ако искам някога да се захвана, трябва да го направя сега. Те търсят млади жени. Помисли и за парите, Антъни!

— За теб — да! А за мен помисли ли?

— Нали знаеш, че всичко, което имам, е и твое.

— Каква кариера е това! — избухна внезапно моралният и безкрайно внимателен Антъни. — Цялата онази сган! Пък и вече ми писна този Блокман да се влачи тук и да ни се меси. Мразя театрите.

— Това не е театър! Съвсем различно е.

— И какво ще правя аз? Ще вървя след теб из страната? И ще живея с твоите пари?

— Тогава печели сам!

Разговорът се превърна в една от най-яростните караници, които някога се бяха разразявали помежду им. По време на последвалото одобряване и неизбежно следващия го период на нравствена инертност тя осъзна, че проектът му бе изгубил жизнеността си. Никой от двама им не бе споменавал за вероятността Блокман да проявява личен интерес към това начинание, но и двамата знаеха кое е в основата на упорството на Антъни.

През април бе обявена война на Германия. Уилсън и неговият кабинет — кабинет, който по липсата си на ясни позиции някак странно напомняше за Дванадесетте апостоли — отвързаха внимателно пазените дотогава „кучета на войната“ и пресата започна да надава истерични вопли за злостния морал, злостната философия и злостната музика, сътворявани от тевтонския темперамент. Тези, които се смятаха за особено широкомислещи, направиха недвусмисления извод, че всъщност германското правителство е това, което ги подтиква към истерия. Останалите бяха доведени до състояние на потресаваща непристойност. Всяка песен, която съдържаше думата „майка“ или думата „кайзер“ бе обречена на огромен успех. Най-после имаше за какво да се водят разговори — и почти всички изпитваха задоволство от това, сякаш им бяха определени роли в някаква мрачна и романтична пиеса.

Антъни, Моури и Дик изпратиха молби за участие в офицерски подготвителни лагери, което караше последните двама от гореспоменатите да се движат в странно екзалтирано и недосегаемо състояние. Те бъбреха помежду си като ученици в колежа за това как войната е едновременно едно от извиненията и оправданията за съществуването на аристокрацията и как би било добре да се оформи някаква каста на офицерите, която да обединява главно възпитаниците на три-четири колежа от Източните щати. На Глория й се струваше, че сред огромните червени пламъци, обхванали цялата нация, дори Антъни придобиваше нов блясък.

Десети пехотен полк, пристигнал в Ню Йорк от Панама, беше съпровождан, за най-голямо тяхно смущение, от бар на бар от цели тълпи патриотично настроени граждани. За пръв път от години насам обществото започна да забелязва възпитаниците на „Уест Пойнт“, създаващи цялостно впечатление за бляскавост, която твърде скоро щеше да престане да бъде чак толкова сияйна. Те внушаваха усещането, че всички са чудесни хора и че всяка раса е страхотна раса — винаги с изключение на германците, — и че във всички слоеве на обществото бе достатъчно изметта и изкупителните жертви да се появят в униформи, за да им бъде простено, да бъдат насърчени и оплакани от роднините, бившите приятели и дори напълно непознати хора.

За нещастие, някакъв дребен и педантичен лекар реши, че нещо не е наред с кръвното налягане на Антъни, и това не му позволи добросъвестно да го одобри за участие в офицерски подготвителен лагер.

Счупената лютня

Третата годишнина отмина неотбелязана и незабелязана. Зимата се стопи, преля в горещо лято, завря и изкипя. През юли завещанието трябваше да бъде легализирано и въз основа на оспорването съдията, занимаващ се с наследствени въпроси, определи срок за разглеждане на делото. Въпросът бе отложен за септември — трудно бе да се съберат непредубедени и безпристрастни съдебни заседатели, като се вземаха предвид нравствените подбуди в случая. За разочарование на Антъни решението на съда бе в полза на завещателя, при което мистър Хайт обжалва отново правата на Едуард Шатълуърт.

Лятото отиваше към края си и Антъни и Глория говореха за нещата, които щяха да правят, когато получеха парите, за местата, които щяха да посетят след войната, когато отново щяха да „уредят всичко помежду си“ — и двамата очакваха времето, когато любовта щеше да се издигне като феникс от собствената си пепел и да се възроди по необясним и неразгадаем начин.

Той получи призовка рано есента и лекарят, който го преглеждаше, не отвори дума за проблеми с ниското кръвно налягане. Всичко им се струваше безсмислено и тъжно и една нощ Антъни дори призна на Глория, че повече от всичко би искал да бъде убит. Но, както винаги, те се съжаляваха един друг за нещата, казани не на място и не навреме.

Решиха, че засега тя няма да го придружи в лагера на юг, където трябваше да замине неговата военна част. Щеше да остане в Ню Йорк, за да използва апартамента, да пести пари и да следи развитието на делото — което сега се намираше в Апелативния съд, а както им бе казал мистър Хайт, там не се съобразяваха много-много с хода на времето.

Един от последните им разговори беше безсмислена караница за правилното разпределение на доходите — само една дума би била достатъчна всеки от тях да отстъпи пред аргументите на другия. Не бе никак чудно, сред цялата бъркотия и неяснота в живота им, че когато в една октомврийска вечер той трябваше да се яви на сборния пункт, определен на Централната гара, тя успя да дойде колкото да го зърне над главите на неспокойното множество. Погледите им се срещнаха в полуосветеното бушуващо пространство, което бе почти непоносимо изпълнено с хлипащи жени. Вероятно и двамата се запитаха какво ли си бяха сторили един на друг и вероятно всеки от тях се самоукоряваше за мрачната неяснота, която бе изпълнила сивото им ежедневие. Поне имаше достатъчно разстояние помежду им, за да не могат да видят сълзите на другия.

[1] От tattle (англ.) — „клюкарствам“, „бърборя“. — Б.пр. ↑

[2] Четиристотинте най-богати и известни представители на обществения елит според определението, дадено от Уорд Макалистър, виден познавач на нюйоркското общество. ↑

[3] Героиня от Кримската война, наречена от американския поет Лонгфелоу „Дамата с лампата“. — Б.пр. ↑

Книга трета

I. Значението на цивилизацията

По някаква налудничава команда, подадена от невидим източник, Антъни намери пътя си. Той си помисли, че за пръв път от три години насам трябваше да се отдели от Глория за повече от една нощ. Крайността на тази мисъл му внушаваше някаква приятна печал. Та той оставяше своето момиче, което бе чисто и прекрасно.

Бяха уредили, мислеше си той, по най-подходящия начин финансовия въпрос — тя щеше да разполага с триста седемдесет и пет долара месечно, което не бе твърде много, като се има предвид, че повече от половината щеше да отива за наема, а той щеше да взема петдесет долара като допълнение към заплатата си. Не смяташе, че ще му трябват повече: храната, дрехите и квартирата му бяха осигурени — пък и един редник нямаше кой знае какви обществени задължения.

Влакът бе претъпкан и в него едва се дишаше. Бе в един от онези вагони, известни като „туристически“ — нещо като фалшив „Пулман“[1] с гол под и мръсни сламени седалки. Въпреки това Антъни почти се зарадва и изпита облекчение. Той смътно бе очаквал, че ще пътуват на юг едва ли не с товарен вагон, в единия край на който би могло да има осем коня, а в другия — четиридесет мъже. Толкова често бе слушал военната история за „40 човека и 8 коня“, че всичко в главата му се бе объркало и той изпитваше зловещо предчувствие.

Минавайки по пътеката между седалките с войнишката торба, провесена на рамото му като огромен син кренвирш, той не видя свободни места, но след миг погледът му попадна върху едно празно пространство, което в момента бе заето от краката на нисък смугъл сицилианец, нахлупил шапка над очите си и заел предизвикателно присвита поза в ъгъла. Когато Антъни спря до него, той се сепна и се намръщи, очевидно с цел да го сплаши — вероятно някаква защитна реакция срещу всичко това. При изреченото остро от Антъни: „Свободно ли е това място?“, той много бавно вдигна краката си, сякаш под тях имаше чуплив пакет, и внимателно ги постави на пода. Погледът му се задържа върху Антъни, който междувременно седна и разкопча униформата си, зачислена му в лагера предния ден. И бездруго го стягаше под мишниците.

Преди Антъни да успее да огледа останалите пътници в своята част на вагона, един млад втори лейтенант подсвирна в другия край на вагона и се понесе уморено по пътеката между седалките, заявявайки с ужасяващо тръпчив глас:

— Няма да се пуши в този вагон! Никакво пушене! Хора, не пушете в този вагон!

Докато той се отдалечаваше към другия край на вагона, от всички страни се надигнаха малки облачета на протест.

— О, как може!

— Господи!

— Да не се пуши?

— Ей, елате тук, момчета!

— И какъв е смисълът?

Две-три цигари бяха изхвърлени през отворените прозорци. Други бяха оставени вътре, като бяха леко прикрити, за да не се виждат. От разни страни, с подчертано перчене, присмех, покорен хумор, бяха пускани по някоя и друга забележка, които скоро се стопяваха в апатичната и всепроникваща тишина.

Внезапно се обади четвъртият обитател на мястото, където бе Антъни.

— Сбогом, свобода — каза намръщено той. — Всичко свърши, остава ни само да бъдем офицерски кучета.

Антъни го погледна. Беше висок ирландец, чието изражение бе смесица от безразличие и крайна надменност. Погледът му се спря върху Антъни, сякаш в очакване на някакъв отговор, после обходи и останалите. Виждайки, че италианецът му отвръща само с предизвикателен взор, той изръмжа и шумно се изплю върху пода, след което отново потъна в предишното си достойно мълчание.

Няколко минути по-късно вратата се отвори пак и обичайният служебен порив вкара в помещението втория лейтенант, този път обаче приливът на енергията му бе насочен в друга посока:

— Добре, момчета, ако искате — пушете! Грешката е моя, момчета! Няма нищо! Продължавайте да пушите!

— Грешката е моя!

Този път Антъни го огледа внимателно. Бе млад, слаб, вече започнал да повяхва, подобно на собствените си мустаци — напомняше за купчина лъскава слама. Брадичката му бе леко провиснала, но това се компенсираше от великолепно и леко неубедително мръщене. Тази гримаса Антъни щеше да съзира по лицата на много от младите офицери през следващата година.

Веднага всички запушиха — независимо дали преди бяха изпитвали такова желание, или не. Цигарата на Антъни допълни сивкавата мъгла, която се полюшваше насам-натам под формата на опалесцентни облаци при всяко движение на влака. Разговорът, който би утихнал между двете впечатляващи появи на младия офицер, сега се поднови. Мъжете от двете страни и пътеката пробваха несръчно възможностите на сламените си седалки за постигане на относителен комфорт. Две групи почти неохотно бяха започнали да играят карти и скоро бяха заобиколени от неколцина зяпачи, които насядаха по страничните облегалки на седалките. След няколко минути Антъни долови все по-натрапчив и неприятен звук — дребният предизвикателен сицилианец бе заспал доста звучно. Неприятна гледка бе одушевената протоплазма, която с доста голямо усилие би могла да бъде определена като човешка, затворена в този вагон от неосъзналата се цивилизация, която я откарваше нанякъде, за да направи нещо неясно с нея, без определена цел или намерение. Антъни въздъхна, разтвори един вестник, който тъй и не си спомни кога е купил, и се взря в буквите въпреки жълтеникавия сумрак.

Десет часът ядовито отстъпи мястото си на единадесет. Часовете се преследваха, настигаха се, после като че позабавяха хода си. Влакът се носеше сред тъмните поля, от време на време си позволяваше внезапни движения напред или назад, при което в октомврийската нощ се разнасяха пронизителни химни на самовъзхвала. След като изчете вестника с всичките му статии, карикатури и поеми, посветени на военната тема, погледът на Антъни попадна върху една от колоните, озаглавена „Шекспирвил, Канзас“. Очевидно Търговската камара на градчето Шекспирвил в последно време бе провела оживени спорове по въпроса дали американските войници би трябвало да се наричат „Сами“[2] или пък „Войнстващите християни“. Антъни прочете съобщението с доста голяма доза недоверие. Той остави вестника, прозя се и потокът на мислите му се отплесна в съвсем друга посока. Замисли се защо ли Глория бе закъсняла. Струваше му се, че всичко това е било толкова отдавна — дори изпита лека болка от самотата. Опита се да си представи как ли тя възприема новото си положение и какво ли място ще продължи той да заема в мислите й. Тези въпроси подсилиха още повече депресията му — той отвори вестника и започна отново да чете.

Членовете на Търговската камара на Шекспирвил се бяха спрели на „Момци на свободата“.

В продължение на два дни и две нощи се носиха на юг, като правеха загадъчни и необясними престои на места, които очевидно бяха суха пустош, а след това с някаква помпозна припряност препускаха към големи градове. Прищевките на този влак за Антъни предвещаваха непредсказуемостта на цялата армейска администрация.

В пустинните местности, където спираха, от кухненския вагон им даваха боб с бекон, който отначало той не можеше да яде. Предпочиташе да хапва по малко млечен шоколад, който бе успял да си купи от селска лавка по време на един от престоите. Но през втория ден менюто на кухненския вагон започна да му изглежда изненадващо апетитно. На третата сутрин се разнесе слух, че след около час ще пристигнат в местоназначението си, военния лагер Хукър.

Във вагона бе станало непоносимо горещо и мъжете се бяха съблекли по ризи с навити ръкави. Слънцето проникваше през прозорците — уморено от старост, пожълтяло като пергамент, почти безформено поради бързото движение на влака. То се опитваше да вкара във вагона победоносни сияйни петна, но успяваше да метне само по някоя безформена ярка кръпка. Въпреки това от него лъхаше някакво ужасяващо усещане за устойчивост — дотолкова, че Антъни се обезпокои. Гледката на всички дъскорезници, дървета и телеграфни стълбове, които преминаваха пред погледа му в непоследователен шемет, подкопаваше увереността му, че Вселената се върти единствено около него. Светилото свиреше своето тежко тремоло над пътищата с цвят на маслина и над светложълтите памукови полета, зад които преминаваше неравна редица дървета, прекъсвана тук-там от сиви скалисти възвишения. В пространството пред гората бяха разпръснати неугледни и като че набързо струпани къщурки, между които от време на време се мяркаше по някой представител на ленивото селско население на Южна Каролина или някой безцелно шляещ се чернокож с мрачен и безумен поглед.

После гората оредя и отстъпи място на широко поле, напомнящо за повърхността на огромна торта, поръсена с безчет палатки, подредени в различни геометрични фигури. Влакът спря малко несигурно, после слънцето, телеграфните стълбове и дърветата избледняха, а Вселената бавно се търкулна и зае обичайното си положение, при което Антъни Печ попадна в центъра й. Уморените и потни мъже се изсипаха от вагона и Антъни долови онзи незабравим мирис, с който са пропити всички постоянни лагери — вонята на боклук.

Лагерът Хукър представляваше удивителна и внушителна гледка, напомняща за „Миньорско селище през 1870 г. — втората седмица“. В него бяха струпани дървени бараки и сивкавобели палатки, свързани помежду си със сложна система от пътища, минаващи покрай тъмнокафяви учебни полигони и опасани от редица дървета. На места се забелязваха зелените къщички на Младежкото християнско дружество, а също и необещаващи нищо добро оазиси, от които лъхаше тежката миризма на мокри фланелени долни дрехи. Срещу затворените телефонни кабини се намираха войнишките столове, които гъмжаха от живот. За тях обикновено отговаряше някой мързелив офицер, който, ако бе успял да се сдобие и с мотоциклет с кош, успяваше да превърне задълженията си в доста приятна синекурна възможност.

Нагоре и надолу по прашните пътища войниците от интендантския корпус също се носеха на мотори с кошове. Профучаваха и генерали в бронирани автомобили, които от време на време спираха, за да накарат отпусналите се свои подчинени да застанат „мирно“, да отправят намръщен взор към капитаните, маршируващи начело на ротите, и най-вече за да са в крак с пищните демонстрации на важност, които се разиграваха из целия район.

Първата седмица след призоваването на Антъни в армията бе низ от безкрайни тактически и физически занимания, както и доста строево обучение. С всеки изминал ден той все повече се отчайваше и уморяваше. Един безкрайно лекомислен сержант, отговарящ за продоволствената част, му бе дал по-малък номер обувки, в резултат на което краката му бяха тъй подути, че в края на всеки ден той изпитваше истински мъки. За пръв път в живота си можеше да се хвърли върху походното си легло в интервала между обяда и следобедната строева подготовка. С всеки изминал миг изпитваше усещането, че потъва в някаква бездна, докато накрая шумът и смехът около него се сливаха и едно приятно бръмчене, напомнящо за лято, и той заспиваше. На сутринта се събуждаше схванат и с болки по тялото, блед като привидение и се втурваше навън, където се тълпяха също тъй призрачни фигури, докато не се чуеше резкият зов на военната тръба, който като че ли се опитваше да разцепи сивото небе.

Той бе разпределен в една фиктивна пехотна рота, състояща се от около стотина души. След неизменната закуска от тлъст бекон, студени препечени филийки и овесени ядки, тези стотина души се втурваха към казармената тоалетна, която въпреки всички усилия винаги изглеждаше непоносима и напомняше за съответното помещение в някой евтин хотел. После отново излизаха на плаца и се опитваха да маршируват. Куцият младеж отляво придаваше гротескно безсмислие на апатичните усилия на Антъни да върви в крак. Взводните командири или изпадаха в яростни пристъпи на самоизтъкване, за да впечатлят офицерите и новобранците, или пък тихо се прикриваха близо до маршируващите, спестявайки си усилията и излишната показност.

Тренировките започваха веднага щом ротата стигнеше до плаца — сваляха ризите си и се залавяха да правят гимнастика. Това бе единственото време през деня, което бе приятно на Антъни. Лейтенант Кречинг, който наблюдаваше усилията на войниците, бе жилест и мускулест мъж и Антъни доверчиво следваше неговите движения с чувството, че прави нещо положително и полезно за себе си. Останалите офицери и сержанти се разхождаха между редиците със злобата на ученици, поспираха тук-там до някого, на когото липсваше завидна мускулна сила, и му даваха объркани напътствия и команди. Когато откриеха някой особено безнадежден и слаботелесен случай, те прекарваха до него по половин час, като правеха хапливи забележки и се подхилваха помежду си.

Особено неприятен бе един дребничък офицер на име Хопкинс, който бе служил като сержант в редовната армия. Той възприемаше войната като възможност, дадена му от самите богове да отмъсти за всичко. Постоянната цел на неговите словоизлияния бе да натяква на глупаците пред себе си, че не оценяват цялата сериозност и отговорност на „службата“. Той беше убеден, че е постигнал настоящото си величие чрез умело съчетаване на проницателност и смелост. Имаше склонността да подражава на тираничността на всеки офицер, чийто подчинен се бе явявал в един или друг момент. Лицето му винаги бе намръщено. Преди да даде на някой редник разрешение да отиде в града, той изпадаше в непосилен за него размисъл относно това дали отсъствието на съответното лице щеше да се отрази върху ротата, армията и състоянието на въоръжените сили в световен мащаб.

Русият, тъп и флегматичен лейтенант Кречинг запозна Антъни с изпълнението на досадните команди „мирно“, „надясно“, „кръгом“ и „свободно“. Той обаче имаше големия недостатък да бъде изключително разсеян. Често пъти караше войниците от ротата да стоят изпънати за „мирно“ в продължение на пет минути, докато той се въртеше пред тях и им обясняваше някоя нова команда. В резултат от това единствено хората в центъра разбираха за какво става дума, докато за войниците от двата фланга оставаше впечатляващата необходимост да се взират право пред себе си.

Подготовката продължаваше до обяд. Тя обикновено включваше поредица от напълно несвързани помежду си упражнения и макар Антъни да съзнаваше, че това съответства на логиката на войната, раздразнението му не намаляваше. За него оставаше нелепа загадка как същото онова непостоянно кръвно налягане, което го бе направило непригоден за офицер, никак не му попречи да бъде принуден да изпълнява задълженията на редник. Понякога, след поредния порой от ругатни, присъщи на скучното и абсурдно военно ежедневие, той започваше да подозира, че целта на войната е да се даде възможност на редовните армейски офицери — хора с манталитета и стремежите на ученици — да се надсмеят над част от света, като я избият. Той всъщност бе изкупителната жертва за двадесетгодишното търпение на Хопкинс!

От тримата му другари в палатката — един младеж с безизразно лице от Тенеси, който се бе отказал от редовна военна служба поради убежденията си, един едър и наплашен поляк и надменният келт, до когото бе седял във влака — първите двама прекарваха вечерите в безкрайно писане на писма до дома, а ирландецът седеше на входа на палатката и си подсвирваше протяжни и пронизителни мелодии, подобни на птичи звуци. И когато в края на седмицата вдигнаха карантината, Антъни отиде в града не толкова да търси някакви развлечения, колкото да прекара поне един час извън тяхната компания. Той хвана един от евтините автобуси, които всяка вечер връхлитаха на рояци върху лагера, и след половин час се озова на горещата и сънлива главна улица пред хотел „Стоунуол“.

Градът изглеждаше неочаквано привлекателен под спускащия се здрач. Тротоарите бяха изпълнени с облечени в ярки дрехи и силно гримирани момичета, които бъбреха безспирно с ниските си протяжни гласове. Цели дузини таксиметрови шофьори обсипваха минаващите офицери с „Да ви откарам някъде, лейтенант?“, а покрай тях от време на време преминаваха тълпи опърпани, тътрещи се и раболепни негри. Антъни, който се мотаеше безцелно в топлия здрач, за пръв път от години насам почувства бавния и еротичен дъх на Юга, излъчващ се от горещата мекота на въздуха, от всепроникващия застой на мисълта и времето.

Бе изминал почти цяла пресечка, когато внезапен рязък глас го закова на място:

— Не са ли ви учили да поздравявате офицерите?

Антъни удивено погледна мъжа, който му говореше — набит, чернокос капитан, който го гледаше заплашително с изпъкналите си кафяви очи.

— Миирно!

Думите прозвучаха като гръмотевица. Неколцина минувачи спряха и се загледаха. Едно момиче с нежен поглед и лилава рокля се изкиска и каза нещо на приятелката си.

Антъни застана мирно.

— От кой полк и коя рота си?

Антъни му каза.

— Отсега нататък, когато минаваш покрай някой офицер на улицата, ще козируваш и ще поздравяваш!

— Добре!

— Казва се „Да, сър!“

— Да, сър!

Набитият офицер изсумтя, обърна се рязко и продължи да марширува по улицата. След миг тръгна и Антъни. Градът вече не му се струваше ленив и екзотичен — магията внезапно се бе изгубила в здрача. Той отново се замисли колко унизително беше положението му. Мразеше онзи офицер, мразеше всеки офицер — животът бе непоносим.

След половин пресечка той осъзна, че момичето с лилавата рокля, което се бе присмяло на неговото поражение, вървеше заедно с приятелката си на десетина крачки пред него. Тя на няколко пъти се беше обърнала и бе погледнала Антъни с весело усмихнати големи очи, които сякаш имаха цвета на роклята й.

На ъгъла тя и приятелката й видимо забавиха крачките си и Антъни трябваше да реши дали да се приближи към тях, или просто разсеяно да отмине. Той ги отмина, поколеба се, после забави ход. След миг двете момичета отново се изравниха с него и този път избухнаха в смях — но това не бе онази пронизваща веселост, която той беше очаквал като жител на Северните щати, а мека топлота, сякаш те бяха разказали някакъв анекдот, чийто тънък хумор не бе успял да разбере.

— Здравейте! — поздрави той.

Очите й бяха меки като сенки. Дали бяха виолетови, или пък тъмносиньото им се преливаше със сивите нюанси на здрача?

— Приятна вечер — престраши се Антъни, леко неуверено.

— Да, така е — отвърна другото момиче.

— За вас май не беше много приятна — въздъхна девойката в лилаво. Гласът й като че ли беше полъх на топлия вечерен бриз, който вълнуваше широката периферия на шапката й.

— Той просто видя възможност да се покаже — засмя се Антъни презрително.

— И аз така мисля — съгласи се тя.

Те свиха зад ъгъла и тръгнаха бавно по страничната уличка, сякаш следваха кабела на някакъв влек, към който бяха прикачени. В този град изглеждаше напълно естествено да се завива зад ъглите по подобен начин, без някаква особена цел… Улицата, по която вървяха сега, бе тъмна, някакво неочаквано разклонение в района на дворовете, обградени с храсти от диви рози, в дъното на които имаше тихи къщички.

— Накъде сте се запътили? — попита той любезно.

— Просто така — отговорът бе нещо средно между извинение, въпрос и обяснение.

— Мога ли да повървя с вас?

— Може.

Слава богу, акцентът й бе различен. Антъни не би могъл да определи социалното положение на някоя южнячка според начина, по който говореше — в Ню Йорк момичетата от по-низшите класи обикновено имаха по-дрезгави и непоносими гласове — пък и тези опияняващи розови облаци наоколо…

Здрачът бавно покриваше всичко. Приказваха малко — Антъни задаваше безгрижни и обичайни въпроси, а двете момичета отговаряха с присъщите на провинциалните жители кратки и натоварени фрази. Завиха зад друг ъгъл, после зад още един. По средата на улицата спряха под една лампа.

— Живея тук — обясни другото момиче.

— А аз зад ъгъла — каза девойката в лилаво.

— Мога ли да ви изпратя?

— Ако искате, може до ъгъла.

Другото момиче се върна няколко крачки назад. Антъни вдигна шапката си.

— Би трябвало да се научите да поздравявате — каза със смях момичето в лилаво. — Всички войници трябва да поздравяват.

— Ще се науча — отвърна той сериозно.

— Е, добре — поколеба се другото момиче, — обади ми се утре, Дот.

След това тя се отдалечи от светлия кръг, хвърлен от уличната лампа. Антъни и момичето в лилаво тръгнаха мълчаливо към паянтовата къщичка, където то живееше. Достигайки дървената портичка отпред, тя се поспря.

— Е… благодаря.

— Толкова ли бързате?

— Трябва да се прибирам.

— Не можем ли да се поразходим още малко?

Тя го погледна сериозно.

— Та аз дори не ви познавам.

Антъни се засмя.

— Още не е толкова късно.

— Мисля, че е по-добре да се прибирам.

— Бихме могли да отидем на кино.

— И аз бих искала.

— А после ще ви изпратя. Ще имам достатъчно време. Трябва да се прибера в лагера преди единадесет.

Беше вече толкова тъмно, че той почти не я виждаше. Тя бе просто една рокля, която се полюшваше леко от вятъра, и две безумно кристални очи.

— Защо не дойдеш… Дот? Не обичаш ли да ходиш на кино? По-добре ела.

Тя поклати глава.

— Не трябва.

Харесваше му и Антъни осъзна, че тя просто изчаква, за да подсили ефекта си върху него. Той се приближи и взе ръката й.

— Не можеш ли, дори и ако се приберем преди десет часа? Само ще отидем на кино?

— Ами… добре…

Хванати за ръце, те тръгнаха обратно към центъра на града по малките здрачни улички. Минаха покрай едно негърче, което изпълняваше рекламата на вечерните вестници тъй напевно, сякаш бе някаква мелодия.

Дот

Връзката на Антъни с Дороти Рейкрофт бе неизбежен резултат от нарастващото му безразличие към самия себе си. Той не се поддаде на желанията й, за да успее да притежава желаното, нито пък отстъпи пред някаква личност, която бе по-жизнена и по-властна от неговата собствена, както бе станало с Глория преди четири години. Той просто се плъзна в тази връзка поради неспособността си да прави точни преценки за нещата. Не можеше да каже „Не!“ нито на мъж, нито на жена. Хищницата и съблазнителката го привличаха еднакво силно и той просто отстъпваше. Всъщност рядко решаваше каквото и да било, а когато го правеше, това се изразяваше във вземането на някакви полуистерични мерки, приети в състояние на панически страх от ужасяващата и непоправима среща с действителността.

В този случай конкретната слабост, на която се поддаде, бе необходимостта да изпита вълнение и да получи някакъв вътрешен стимул. Чувстваше, че за пръв път от четири години насам може да се изразява и да тълкува думите си по нов начин. Момичето излъчваше обещание за спокойствие. Часовете, прекарвани в нейната компания всяка вечер, облекчаваха болезнените и неизбежно безполезни удари, които въображението му понасяше. Той бе станал истински страхливец — попаднал бе в пълен плен на стотици блуждаещи и натрапчиви мисли, а те се отприщваха от срутването на истинската му преданост към Глория, която се явяваше главният тъмничар на недоволството му.

В тази първа вечер, докато стояха на портичката, той целуна Дороти и се уговориха да се срещнат следващата събота. После Антъни се прибра в лагера и на слабата светлина в палатката написа дълго писмо до Глория, тлеещо писмо, изпълнено със сантиментална тъма, преливащо от спомени за дъх на цветя, преситено с истинска и дори прекалена нежност — всички тези неща той си бе припомнил отново, и то само за миг, от една целувка, дадена и взета под топлата лунна светлина само преди час.

В събота вечер той намери Дороти да чака пред входа на кино „Бижу“. Тя бе облечена както и миналата сряда в лилавата си рокля от най-фин муселин, но видимо изпрана и колосана — изглеждаше свежа и неизмачкана. Дневната светлина затвърди впечатлението му, че по някакъв собствен несъвършен и нелогичен начин тя е прекрасна. От нея се излъчваше чистота, чертите й бяха дребни, неправилни, но изразителни и добре съчетани. Тя бе едно мрачно и нетрайно малко цветенце — и въпреки това той си помисли, че съзира в нея някаква духовна сдържаност, някаква сила, извлечена от пасивността, с която тя приемаше всяко нещо. И тук той грешеше.

Дороти Рейкрофт бе на деветнадесет години. Баща й бе държал малък и недоходоносен ъглов магазин, а самата тя бе завършила гимназията, класирайки се в последната четвърт на класа по успех, и то два дни преди баща й да почине. В гимназията репутацията й бе доста незавидна. Всъщност поведението й по време на един училищен пикник, откъдето бяха тръгнали слуховете беше просто недискретно — тя бе запазила чистотата си година след това. Прости се с нея обаче благодарение на едно момче, което бе чиновник в някакъв магазин на Джексън Стрийт и на следващия ден след случката ненадейно бе заминало за Ню Йорк. Той и бездруго бе имал намерение да замине за известно време, но беше отложил, докато успее да доведе докрай любовната авантюра.

След известно време Дороти сподели преживяното с една приятелка и докато гледаше как момичето се отдалечава по сънливата улица, огряна от прашното слънце, тя интуитивно осъзна, че историята й щеше стане известна на всички. И въпреки това, след като го бе казала на някого, тя се почувства много по-добре и дори стигна дотам, че пое в друга посока и водена от искреното желание отново да си достави удоволствие, срещна друг мъж. Като цяло събитията връхлитаха Дот. Тя не бе слаба, защото в нея нямаше нищо, което да й подскаже, че е слаба. Не бе и силна, тъй като никога не успя да разбере, че някои от нещата, които вършеше, бяха проява на смелост. Тя не бе предизвикателна, не се примиряваше, нито пък правеше компромиси.

Нямаше никакво чувство за хумор, но пък беше с ведър нрав, който я караше да се смее в най-подходящите моменти, и то главно когато беше в компанията на мъже. Тя не подхранваше определени намерения — понякога изпитваше смътно съжаление, че репутацията й предварително е пресякла възможността да усеща известна сигурност. Нещата не бяха разкрити напълно. Майка й се интересуваше единствено от това тя всяка сутрин да тръгва навреме за работата си в бижутерийния магазин, където печелеше по четиринадесет долара седмично. Но някои от момчетата, с които бе учила в гимназията, сега гледаха на нея по начина, по който заглеждаха „хубавите момичета“, а подобно отношение я нараняваше. Когато се случеше такова нещо, тя се прибираше в къщи разплакана.

Освен чиновника от магазина на Джексън Стрийт бе имало и други двама мъже, единият от които бе някакъв морски офицер, отбил се в този град в първите дни на войната. Целта му бе да завърже някоя връзка? И тъкмо тогава минаващата Дороти го видя да подпира колоните пред хотел „Стоунуол“. Той остана в града четири дни. Тя си мислеше, че го обича — изливаше върху него първоначалните си истерични пориви на страст, от които бе избягал малодушният чиновник. Униформата на морски офицер — в онези дни рядко се срещаха такива — бе оказала магнетично въздействие върху нея! Той си замина с неясни обещания, а щом се качи на влака, изпита искрена радост, че не й бе казал истинското си име.

Последвалата депресия я бе тласнала в обятията на Сайръс Филдинг, сина на местен търговец на платове, който я бе поздравил един ден от открития си спортен автомобил. Тя, разбира се, го познаваше само по име. Ако принадлежеше към по-богата обществена прослойка, вероятно той би се запознал с нея по-рано. Но тя бе леко пропаднала, така че се запознаха твърде късно. След месец той замина за военен лагер, малко уплашен от възникналата помежду им близост, но и леко поуспокоен, когато разбра, че тя не е чак толкова хлътнала по него и не е от онези жени, които създават неприятности, Дот прие тази връзка с романтични чувства и примири суетността си с убеждението, че войната й бе отнела тези мъже. Каза си, че би могла и да се омъжи за морския офицер. Въпреки това я тревожеше фактът, че в рамките на осем месеца в живота й бе имало трима мъже. Повече със страх, отколкото с учудване, се замисли, че скоро щеше да заприлича на онези „лоши момичета“ от Джексън Стрийт, които тя и нейните дъвчещи дъвка и кикотещи се приятелки допреди три години гледаха с блеснал поглед.

За известно време тя се опита да бъде по-предпазлива. Нямаше нищо против мъжете да се запознават с нея, разрешаваше им да я целуват и дори им позволяваше някои други волности, но не допусна друг да се присъедини към групата на първите трима. След няколко месеца силата на нейната решителност — или по-скоро принудителната целесъобразност, наложена от страха й — бе сломена. С напредването на лятото тя ставаше все по-неспокойна, като гледаше как времето и животът си вървят. Войниците, които срещаше, бяха или очевидно под нейното ниво, или незабележимо над него — и в този случай единственото, което искаха, бе да я използват. Те бяха янки, сурови и груби, и се движеха на големи рояци… И тогава се запозна с Антъни.

През тази първа вечер той просто срещна поредното приятно нещастно лице и глас, някой, с когото да прекара един час. Но когато се срещнаха повторно в събота, тя се вгледа в него по-внимателно. Хареса го, без да съзнава, че в лицето му се оглеждаха собствените й трагедии.

Отново отидоха на кино и отново след това се скитаха из сенчестите и наситени с упоителен аромат улици, този път хванати за ръка, говорейки малко с тихи гласове. Минаха през вратата и тръгнаха към входа…

— Нали мога да остана малко?

— Шшшт! — прошепна тя. — Трябва да бъдем много тихи. Мама седи горе и чете „Светкавични истории“.

В потвърждение на това отвътре се чу лек шум, като от прелистване на страница. През процепа на прозоречните капаци се процеждаше хоризонтална ивица светлина, която падаше под формата на тънки успоредни линии върху полата на Дороти. Улицата бе безлюдна, като се изключи една компания, настанила се върху стъпалата на една къща, която от време на време извисяваше гласовете си, пеейки мелодична и шеговита песен:

… Когато се събудиш,

ти ще имаш

всички хубави къщички.

После, като че бе изчакала пристигането им, притаена зад някой съседен покрив, луната се показа внезапно през лозите и придаде на лицето на момичето цвят на бели рози.

Антъни се сепна от един спомен, тъй жив, че с притворените си очи ясно видя картина от преживяванията си като на някакъв екран. Една почти пролетна нощ в някакъв неопределен във времето момент, през една почти забравена зима преди пет години… Друго лице — сияйно, напомнящо за цвете, озарено от светлините, приличащо на звезда.

Да, la belle dame sans merci[3], която живееше в сърцето му, се бе появила под формата на преходния и несигурен разкош на две тъмни очи в „Риц-Карлтън“, с един свенлив поглед, стрелнат от минаваща през Булонския лес карета! Но онези нощи бяха само увертюра към песента, спомен за славата — тук, обратно в действителността, се усещаха отново леките ветрове, илюзиите, вечното настояще с неговите обещания за романтика.

— О — прошепна тя, — обичаш ли ме? Обичаш ли ме?

Магията бе развалена. Звездният прах се превърна в обикновена светлина, песента от отсрещния тротоар му се стори монотонна, наподобяваща хленчене на щурци в тревата. Той въздъхна, целуна пламналите й устни, а ръцете й се вдигнаха към раменете му.

Войникът

Седмиците се точеха една след друга, а разстоянието на пътуванията на Антъни се увеличаваше, докато той съвсем опозна лагера и неговите околности. За пръв път в живота си бе в непрекъснат личен контакт с келнерите, на които бе давал бакшиш, с шофьорите, които бяха докосвали шапките си за поздрав към него, с дърводелци, водопроводчици, бръснари и фермери, които дотогава са били забележителни единствено с раболепието на професията си. През първите два месеца в лагера не му се събираха и десет минути да е разговарял с един и същи човек.

Във военното му досие в графата „Занимание“ бе отбелязано „студент“. В първоначално дадения му въпросник той бе написал „автор“, а когато войниците от неговата рота го питаха, казваше, че е банков чиновник — ако признаеше истината, тоест че не работи, те биха се изпълнили с подозрение към него като към представител на класата на лентяите.

Взводният му командир, сержант Поп Донъли, бе мършав „стар войник“, съсухрен от пиене. В миналото той бе прекарал безброй седмици в караулното помещение, но напоследък, благодарение на недостига на офицери, занимаващи се със строевото и бойното обучение, бе достигнал сегашния връх в кариерата си. Кожата на лицето му беше като набраздена от дупки от снаряди — поразителна бе приликата с онези въздушни фотографии на „бойното поле при Бланк“. Веднъж седмично той пътуваше до града, където се напиваше с евтино уиски, връщаше се тихо в лагера и се строполяваше върху леглото си, а на сутринта отиваше при ротата си по-бледен от всякога, сякаш носеше маската на смъртта.

Той хранеше поразителната заблуда, че поради своята проницателност е „свой човек“ на правителството — бе прекарал осемнадесет години на служба с ниска заплата и скоро идваше времето да се пенсионира (тук обикновено той примигваше) с впечатляващия доход от петдесет и пет долара месечно. Възприемаше като величествена шега на съдбата факта, че бе имал възможността да заповядва на десетките хора, които му се бяха подигравали и му се бяха карали по времето, когато той бе деветнадесетгодишен хлапак в провинциална Джорджия.

Понастоящем имаше само двама лейтенанти — Хопкинс и небезизвестният Кречинг. Вторият бе смятан за приятен човек и добър ръководител, докато след година не избяга заедно с продоволствените фондове, възлизащи на хиляда и сто долара и подобно на много други ръководни личности, така и не беше проследен.

Накрая оставаше капитан Дънинг, богът на този малък, но самостоятелен микрокосмос. Той бе офицер от запаса, неспокоен, енергичен и изпълнен с ентусиазъм. Последното качество всъщност често приемаше материални измерения и се наблюдаваше под формата на пяна, избила в краищата на устните му. Също като повечето ръководители, той възприемаше своите задължения доста едностранчиво, поради което в изпълнените му с възторжена надежда очи ротата му се струваше почти толкова съвършена бойна единица, каквато подобна съвършена война заслужаваше. Въпреки цялото си неспокойствие и всепогълнатост той се забавляваше тъй, както никога досега в живота си.

Баптист, дребничкият сицилианец от влака се счепка с него още през втората седмица от строевата подготовка. Капитанът на няколко пъти бе заповядал на войниците да се явяват гладко избръснати всяка сутрин в строя. Един ден обаче бе открито обезпокоително нарушаване на тази заповед, което определено се дължеше на тевтонско недоразумение — през нощта по лицата на четирима от мъжете бе набола брада. Фактът, че трима от тях разбираха съвсем малко английски, само подсили необходимостта от нагледен урок, поради което капитан Дънинг тутакси изпрати доброволец бръснар в помещенията на ротата, за да донесе бръснач. В името на демокрацията от бузите на трима италианци и един поляк бе остъргана половин унция растителност.

От време на време от света извън ротата се появяваше полковникът, едър мъж с големи зъби, който се носеше из учебния плац на батальона, възседнал своя красив черен кон. Той бе възпитаник на академията „Уест Пойнт“ и се опитваше да изглежда джентълмен. Имаше развлечена жена и развлечени мисли, а повечето време прекарваше в града, наслаждавайки се на повишеното обществено внимание, с което армията бе обграждана напоследък. Накрая, имаше и един генерал, който кръстосваше пътеките на лагера, предшестван от знамето си — той бе толкова сурова, сдържана и величествена личност, че едва ли можеше да бъде разбран.

Декември. Нощем се носеха хладни облаци, а утрините на плаца бяха влажни и мразовити. С намаляването на горещините Антъни все повече откриваше радостта от живота. Усещайки странно обновление с тялото си, той се тревожеше все по-малко и съществуваше в настоящето с някакво животинско задоволство. Не че Глория или животът, който тя олицетворяваше, заемаха по-малко място в мислите му — но ден след ден ставаше по-нереална, по-неясна. В продължение на една седмица те си бяха разменили страстни, почти истерични, писма — после, по някакво неписано споразумение, бяха спрели да си пишат повече от два пъти, а след това и веднъж седмично. Тя твърдеше, че била отегчена и ако неговата част щяла да остане още дълго време, щяла да дойде. Мистър Хайт щял да представи по-убедителни доказателства, но се съмнявал, че обжалването на делото щяло да се разглежда по-рано от началото на лятото. Мюриъл била в града и работела за Червения кръст и те двете излизали заедно доста често. Какво би казал Антъни, ако тя започне да работи за Червения кръст? Била чула, че (колко неприятно!) ще трябва да къпе негри в спирт, след което едва ли щяла да се чувства чак толкова патриотично настроена. Градът бил пълен с войници и тя видяла много момчета, които не била срещала от години…

Антъни никак не искаше тя да идва на Юг. Казваше си, че съществуват много причини за това — той имаше нужда да си почине от нея, както и тя от него. Тя би се отегчила безкрайно в града, а освен това би могла да вижда Антъни само за по няколко часа дневно. Но дълбоко в себе си той се страхуваше, че това се дължи на привързаността му към Дороти. Всъщност живееше в постоянен страх, че Глория би могла да научи случайно или преднамерено за връзката му. След около две седмици тази любовна история започна да му причинява моменти на страдание поради собственото му безверие. Независимо от това в края на всеки ден той не успяваше да устои на примамката, която неудържимо го теглеше извън палатката и го караше да телефонира в офиса на Младежкото християнско движение.

— Дот.

— Да?

— Може би ще успея да се вмъкна довечера.

— Толкова се радвам.

— Иска ли ти се да се насладиш на моето разкошно красноречие в продължение на няколко звездни часа?

— Странен си… — За миг в съзнанието му проблесна спомен от преди пет години — за Джералдин. А после…

— Ще дойда към осем часа.

В седем той щеше да се е качил на автобуса за града, където стотици южняшки момичета щяха да чакат пред осветените от лунната светлина порти своите любими. Той щеше с вълнение да очаква нейните топли и бавни целувки, удивителната мекота на погледите, които тя му отправяше — погледи, изразяващи обожание, каквото дотогава той не бе успявал да предизвика у другиго. Двамата с Глория бяха равни, раздаваха се един на друг без каквато и да било умисъл или задължение. А за това момиче самото му докосване бе безценно благодеяние. Плачейки тихо, тя му бе признала, че той не е първият мъж в живота й. Бе имало и друг — доколкото се разбра връзката беше приключила наскоро след като бе започнала.

Всъщност, що се отнася до нея, тя казваше истината. Тя бе забравила за чиновника, за морския офицер, за сина на търговеца на платове, спомените й вече не бяха тъй ярки, което бе равносилно на забрава. Тя знаеше само, че в някакъв неясен и мрачен минал момент някой я беше имал — сякаш това се бе случило в съня й.

Антъни идваше в града почти всяка вечер. Сега бе твърде студено да стоят до портата, така че майка й им бе предоставила малката всекидневна, украсена с десетки поставени в рамки хроматографии и дърворезби и потънала в задушна атмосфера, наслоявана с години поради близостта с кухнята. Те си палеха огън — а после щастливо и неизтощимо тя говореше за любовта си. Всяка вечер в десет часа тя го изпращаше до вратата, черната й коса бе разрошена, а бледото й лице без грим изглеждаше още по-бледо под бялата лунна светлина. Почти винаги луната хвърляше някакво ярко сребристо сияние. Понякога ръмеше топъл дъжд, който бе толкова ленив, че едва докосваше земята.

— Кажи, че ме обичаш — прошепваше тя.

— Но, разбира се, сладката ми.

— Сладка ли съм? — Това бе изричано почти с тъга.

— Ти си едно малко сладко същество.

Тя смътно се досещаше за Глория. Мисълта за това й причиняваше болка, представяше си я надменна, горда и студена. Бе решила, че Глория вероятно е по-възрастна от Антъни и че между съпрузите вече не съществува любов. Понякога си позволяваше да мечтае как след войната Антъни ще се разведе и те ще се оженят — но никога на му споменаваше за това, без дори сама да знае защо. Тя, както и другарите му от ротата, смяташе, че той е банков чиновник — само че го мислеше за достоен и беден човек. Дороти все казваше:

— Ако имах пари, скъпи, бих ти ги дала всичките. Как бих искала да имам поне петдесет хиляди долара.

— Да, мисля, че това би било достатъчно — съгласяваше се Антъни.

… Същия ден в писмото си Глория бе написала: „Мисля, че ако бихме могли да получим гарантиран доход от един милион, би било добре да се каже на мистър Хайт да приеме условията. Но би било жалко.“

— Бихме могли да си купим кола! — възкликна Дороти в окончателен и победоносен изблик.

Впечатляваща случка

Капитан Дънинг се гордееше, че е познавач на характерите. Половин час след като се бе запознал с някого той бе готов да го постави в една от многото си удивителни категории — чудесен човек, добър човек, приятен човек, теоретик, поет или пък безполезен. Един ден в началото на февруари той нареди да повикат при него в санитарната палатка Антъни.

— Печ — каза той нравоучително, — наблюдавам те от няколко седмици…

Антъни се изопна и застина на място.

— … и мисля, че от теб ще стане добър войник.

Той изчака да стихне топлият блясък, който очакваше това изказване да породи, а после продължи:

— Това не е детска игра — и свъси чело.

Антъни унило се съгласи:

— Не е, сър.

— Това е игра за мъже. — Последва кулминацията — бърза, сигурна и поразителна: — Печ, ще те направя ефрейтор!

В този момент Антъни залитна и отстъпи леко назад, изумен от чутото. Щеше да е един от онези четвърт милион души, удостоени с това височайше доверие. Щеше да има възможност да крещи прословутото „След мен!“ на седмина други наплашени мъже.

— Ти, изглежда, имаш някакво образование — каза капитан Дънинг.

— Да, сър.

— Добре, това е добре. Образованието е голямо нещо, но не позволявай да ти замае главата. Следвай пътя, по който си тръгнал, и от теб ще стане добър войник.

С ехо от последните думи в ушите си ефрейтор Печ отдаде чест, обърна се кръгом и излезе от палатката.

Въпреки че разговорът се стори забавен на Антъни, у него се породи идеята, че би живял по-безгрижно като сержант или, ако успееше да попадне на по-непридирчив лекар, дори и като офицер. Той не се интересуваше особено от работата, което като че ли даваше невярна представа за пословичната смелост на армията. В края на краищата за проверка човек не се обличаше, за да изглежда добре, а по-скоро го правеше, за да не изглежда зле.

Но с отминаването на зимата — кратката безснежна зима, с влажни нощи и хладни дъждовни дни — той се учудваше колко бързо системата бе успяла да го обхване. Той бе войник — а всички, които не бяха войници, бяха цивилни граждани. Хората в света се деляха предимно на тези две групи.

Хрумна му, че всички силно обособени класи, като военните например, разделяха хората на два вида: тези от собствената им порода и останалите, които бяха отвън. За духовенството съществуваха свещеници и миряни; за католиците имаше католици и некатолици; негрите възприемаха хората като черни и бели; затворниците правеха разлика между хора в затвора и хора на свобода; а за болните съществуваха болни и здрави… И тъй, без досега да се бе замислял за подобно нещо, той се бе оказвал в положението на цивилен, мирянин, некатолик, моногамен, бял, свободен и здрав…

Когато американските части бяха изсипани във френските и британските окопи, той започна да среща имената на много възпитаници на Харвард сред жертвите, съобщавани в армейските и флотските бюлетини. Но въпреки цялата пот и кръв, които се проливаха, ситуацията като че ли оставаше непроменена и той не виждаше изгледи войната да свърши в обозримото бъдеще. В старите хроники десният фланг на едната армия винаги разгромяваше левия фланг на вражеската, а междувременно левият фланг на втората армия беше победен от левия фланг на първата. След което наемниците се разбягваха. В онези дни всичко бе станало толкова просто, като че по някакъв предварителен план…

Глория пишеше, че чете много. Как объркахме отношенията си, учудваше се тя. Сега имала твърде малко работа и прекарвала времето си, като си представяла колко различно биха могли да се развият нещата. Всичко около нея й изглеждало несигурно — а само преди няколко години имала усещането, че дърпа всички конци с малката си ръка…

През юни писмата станаха по-задъхани и по-редки. Тя изведнъж престана да споменава за намерението си да дойде на Юг.

Разгром

По тези места март идваше с много жасмин, нарциси и цели облаци теменужки сред топлата трева. Антъни дълго време пази спомена за един следобед, изпълнен със свежест и очарование, когато той стоеше в стрелковото трапче и отбелязваше мишените, рецитирайки „Атланта в Калидон“ на един нищо неразбиращ поляк. Гласът му се сливаше със свистенето, пеенето и плющенето на куршумите над главите им:

Когато хрътките на пролетта…

Пииу!

са по следите на зимата…

Врррр!…

Майката на всички месеци…

Хей!

— Уцели! Отбележи триии!…

В града улиците отново бяха сънени и Антъни и Дот се разхождаха безцелно в собствените си следи от предишната есен, докато той започна да изпитва някаква ленива привързаност към този Юг — той му напомняше повече на алжирския, отколкото на италианския със своите избледняващи стремления, които го връщаха безброй години назад към някакво топло и първично състояние на нирвана, безнадеждно и безгрижно. Всеки глас тук съдържаше нотка на сърдечност, разбиране. „Животът си прави една и съща прекрасна и мъчителна шега с всички нас“, сякаш казваха те жалните си приятни напеви, а извисяващата се нотка свършваше като нерешителен минорен звук.

Харесваше му да ходи в бръснарницата, където чуваше „Здравейте, ефрейтор!“ от един бледен, измършавял младеж, който го избръсваше и прокарваше безспир хладната и вибрираща машинка по ненаситната му глава. Харесваше и „Джонстън’с Гардънс“, където танцуваха, докато един тъжен негър създаваше изпълнена с копнеж и болка музика със саксофона си и блестящата зала се превръщаше в джунгла, изпълнена с варварски ритми и опушен смях. Там той си внушаваше, че безвремието, в което попадаше, повлечен от нежните въздишки и шепота на Дороти, бе завършекът на всичките му стремежи, на всичко значимо.

В характера й имаше някаква тъга, някакво съзнателно бягство от всичко, освен от приятните моменти в живота. Виолетовите й очи можеха да останат привидно безизразни в продължение на часове, докато тя лекомислено и безгрижно се припичаше като котка на слънцето. Той се чудеше какво ли си мисли за тях уморената й отпусната майка и дали в изблик на краен цинизъм се досеща за същността на тяхната връзка.

В неделните следобеди те се разхождаха из околността, почивайки от време на време върху сухия мъх в покрайнините на гората. Тук имаше безброй птици, теменужки и кучешки дрян, а дърветата излъчваха кристална чистота. Това ги караше да забравят отровната топлина, която се стелеше наоколо. Тук той говореше безспир, редейки сънени монолози — разговор без значение, без отговори.

Юли дойде и опърли всичко. Капитан Дънинг получи заповед да командирова един от своите редници, за да изучава ковашкия занаят. Полкът подсилваше числения си състав до военните размери и повечето от старите бойци бяха необходими, за да ръководят строевата подготовка. Поради това капитанът избра дребничкият италианец, Баптист, когото най-лесно можеше да отдели от останалите. Дребосъкът Баптист никога не се беше занимавал с коне. Страхът му още повече влошаваше нещата. Един ден той влезе в канцеларията на ротата и каза на капитан Дънинг, че ако не го освободят от задължението му, предпочита да умре. Твърдеше, че конете го ритали и че не можел да се справи с тази работа. Накрая падна на колене и започна да умолява капитан Дънинг на смесица от развален английски и църковен италиански да го освободи. Не бил спал от три дни, тъй като в сънищата му препускали побеснели жребци.

Капитан Дънинг скастри счетоводителя на ротата (който бе избухнал в смях) и каза на Баптист, че ще направи каквото може. Но после размисли и реши, че не би могъл да отдели някой от по-добрите си войници. Нещата с дребничкия Баптист още повече се влошиха. Конете като че ли усещаха неговия страх и се възползваха от това. Две седмици по-късно една черна кобила разби черепа му с копитата си, докато той се опитваше да я изведе от конюшнята.

В средата на юли се разнесоха слухове, а после и заповеди за смяна на лагера. Бригадата трябваше да се премести в някакви празни временни войнишки жилища, на стотина мили на юг, където щеше да се разрасне и да се превърне в дивизия. Отначало войниците си помислиха, че ще ги изпратят в окопите, и цяла вечер бърбориха на малки групички из улиците, като си подвикваха един на друг важно: „Сиигурнии сме!“. Когато истината излезе наяве, те с възмущения я отхвърлиха, казвайки, че това е прикритие за истинското им местоназначение. Наслаждаваха се на собствената си значимост. Същата вечер казаха на своите момичета в града, че ще „отидат да довършат германците“. Антъни пообиколи групичките, после спря един автобус и отиде в града, за да съобщи на Дот, че заминава.

Тя го очакваше на тъмната веранда, облечена в евтина бяла рокля, която подчертаваше младостта и свежестта на лицето й.

— О — прошепна тя, — толкова исках да те видя, скъпи. Целия ден мислих за теб.

— Трябва да ти кажа нещо.

Тя го накара да седне до нея на люлеещата се пейка, без да обръща внимание на сериозния му тон.

— Кажи ми го.

— Заминаваме следващата седмица.

Ръцете й, които се бяха устремили към раменете му, останаха вдигнати в тъмнината, а брадичката й затрепери. Когато заговори, гласът й бе загубил предишната си мекота:

— Заминавате за Франция!

— Не, нямаме чак такъв късмет. Местим се в някакъв проклет лагер по Мисисипи.

Тя затвори очи и той видя, че клепачите й трепереха.

— Скъпа малка Дот, животът е ужасно суров.

Тя се разплака върху рамото му.

— Толкова е суров, ужасно суров — повтаряше той безцелно. — Наранява хората, наранява ги, докато накрая се стига дотам, че те повече не биха могли да бъдат наранявани. И това е най-лошото, което животът им поднася.

Обезумяла от мъка и страдание, тя го притисна към гръдта си.

— О, господи! — промълви сломено. — Не можеш да си отидеш от мен. Ще умра.

Той не виждаше начин да представи заминаването си като нещо обикновено и незначително. Близостта му с нея го караше да повтаря безспирно: „Бедната малка Дот. Бедната малка Дот“.

— И сега? — попита тя унило.

— Какво имаш предвид?

— Ти си всичко за мен, това имам предвид. Бих умряла за теб още сега, ако го поискаш. Ще взема нож и ще се пробода. Не можеш да ме оставиш тук.

Тонът й го уплаши.

— Случват се такива неща — каза й хладнокръвно.

— Тогава ще дойда с теб.

По бузите й се търкаляха сълзи. Устните й трепереха от печал и страх.

— Сладка моя — промърмори той в изблик на сантименталност, — сладкото ми момиче, не разбираш ли, че така само ще отложим онова, което неизбежно ще се случи? След няколко месеца ще трябва да замина за Франция…

Тя се отдръпна от него, стисна юмруци и вдигна поглед към небето.

— Искам да умра — каза тя, изричайки думите бавно, сякаш всяка от тях се оформяше първо в сърцето й, преди да стигне до устните.

— Дот — прошепна той неуверено, — ще забравиш. Нещата са по-сладки, когато сме ги загубили. Знам го… защото веднъж исках нещо и го получих. Това беше единственото нещо, което някога съм искал с цялото си сърце, Дот. А когато го получих, то се превърна на пепел в ръцете ми.

— Добре.

Погълнат от собствените си мисли, той продължи:

— Често си мисля, че ако не бях получил онова, което исках, нещата биха се развили по друг начин. Вероятно бих могъл да открия нещо в мислите си и да го използвам. Бих бил доволен да работя върху това, а също и да изпитам сладка суета от успеха. Струва ми се, че имаше време, когато бих могъл да стана каквото си пожелая, бих могъл да постигна всичко, но тогава исках едно-единствено нещо. Господи! И тогава научих, че не можеш да имаш каквото и да е, не можеш изобщо нищо да имаш. Защото желанието просто те подмамва. То е като слънчев лъч, който подскача насам-натам из стаята. Спира се и позлатява някой незначителен предмет, при което някой глупак се втурва да го вземе… но когато го направи, слънчевият лъч се премества върху друг предмет, а човек вижда, че е хванал някоя невзрачна вещ. Блясъкът, който я е озарявал, е изчезнал…

Той спря. Тя бе станала и стоеше със сухи очи, късайки листенца от една лоза до себе си.

— Дот…

— Върви си — каза тя студено.

— Какво? Защо?

— Не ми трябват думите ти. Ако те са единственото, което можеш да ми дадеш, по-добре си върви.

— Но, Дот…

— За мен смъртта е това, което за теб са многото думи. Толкова добре ги редиш.

— Съжалявам. Говорех за теб, Дот.

— Махай се оттук.

Той се приближи към нея с протегнати ръце, но тя го отблъсна.

— Ти не искаш да дойда с теб — каза тя с равен тон, — защото навярно при теб ще дойде онова… онова момиче… — не успя да произнесе „жена ти“. — Откъде да знам? Е, може би трябва да се разделим с теб. Върви си.

За миг, докато се разкъсваше между напиращите в него предупреждения и желания, на Антъни му се стори, че може би този е един от редките моменти, когато би могъл да предприеме нещо, идващо направо от сърцето му. Той се поколеба. После го помете вълната на умората. Беше твърде късно… бе късно за всичко. От години насам живееше с мечти, а решенията си вземаше, подтикван от емоции, неустойчиви като водата. Малкото момиче с бялата рокля го завладяваше, то бе почти съвършено поради суровата настойчивост на желанието си. Огънят, който пламтеше в тъмното й наранено сърце, сякаш сияеше около нея, подобно на ореол. С някаква дълбока и необяснима гордост тя бе успяла да се отдалечи и да постигне целта си.

— Аз не исках… да стане така, Дот.

— Няма значение.

Огънят обхвана Антъни. Нещо в стомаха му се сви, той стоеше безпомощен и сразен.

— Ела с мен, Дот… малка, сладка Дот! О, ела с мен! Не бих могъл да те оставя сега…

Тя изхлипа и обви ръцете си около него, а луната, продължавайки вековните си усилия да прикрива лошото състояние на света, изливаше загадъчната си сладост върху сънените улици.

Катастрофата

Началото на септември, лагерът Буун, Мисисипи. Тъмнината гъмжеше от насекоми, блъскащи се в мрежата против комари, под навеса, където Антъни се опитваше да пише писмо. От съседната палатка се носеше безспирно бъбрене, свързано с игра на покер, а отвън някакъв войник крачеше из алеите, напявайки си мотиви от известната закачлива песничка на пелтека „ККККети…“

С известно усилие Антъни се надигна на лакът и държейки в ръката си молив, погледна празния лист хартия пред себе си. После, без каквото и да било обръщение, започна да пише:

Не мога да разбера какво става, Глория. Не съм получил нито ред от теб вече две седмици и е съвсем естествено да се тревожа…

Той хвърли този лист, видимо недоволен, и започна отначало:

Не знам какво да мисля, Глория. Последното ти писмо, кратко и студено, без нито една топла дума или поне обяснение за това, което правиш, пристигна преди две седмици. Съвсем обяснимо е, че се тревожа. Ако все още ме обичаш, би могла поне да не ме караш да се безпокоя…

Той отново смачка листа и ядосано го метна през един процеп на палатката, като в същия момент осъзна, че ще трябва да го намери и изхвърли на сутринта. Нямаше желание да продължи. Не можеше да насити писмото си с топлота — лееше само непрекъснато нарастваща ревност и подозрителност. От средата на лятото писмата на Глория ставаха все по-нередовни. Отначало той почти не обръщаше внимание. Бе тъй привикнал към формалните „скъпи“ и „любими“, с които бяха изпъстрени нейните послания, че почти не ги забелязваше. Но от две седмици насам все по-ясно осъзнаваше, че нещо не е наред.

Той й бе изпратил едно среднощно писмо, в което й съобщаваше, че е преминал прегледите за офицерския лагер и че скоро ще замине за Джорджия. Тя не отговори. Той й писа отново — и когато пак не получи отговор, реши, че тя вероятно е извън града. Но в главата му се въртеше все по-натрапчивата мисъл, че тя не е извън града. Различни смутни представи тревожеха съзнанието му. Представяше си, че Глория, отегчена и неспокойна, си бе намерила някого, както всъщност бе направил самият той. Вероятността на подобна перспектива го ужасяваше — толкова бе сигурен в нейната цялостна личност, че през последната година дори рядко се замисляше за нея. А сега, когато се бе породило съмнение, старите страхове, бясното желание да я притежава го връхлитаха хиляди пъти по-силно. Какво по-естествено имаше от това тя отново да се е влюбила?

Той си спомни за онази Глория, която бе обещала, че когато поиска нещо, ще го получи. Тя бе твърдяла, че тъй като би го направила единствено за собствено удоволствие, подобна връзка не би я накърнила с нищо. В края на краищата, бе казала тя, единственото, което имало значение, било съзнанието на човек, а при подобни обстоятелства тя би реагирала като мъж — едновременно със стремеж за задоволяване и лека неприязън.

Но това бе непосредствено след като се бяха оженили. По-късно, когато откри, че може да изпитва ревност към Антъни, тя бе променила решителността си, поне привидно. В света за нея не съществуваха други мъже. В това той бе сигурен. Разбирайки, че известна взискателност от негова страна би я отблъснала, той се държеше свободно, запазвайки по този начин всичката й любов за себе си — което в крайна сметка бе крайъгълният камък на всяка цялост.

Междувременно през цялото лято той издържаше Дот, която живееше в пансион в града. За тази цел искаше пари от финансовия си посредник. Дот бе заминала с него на юг, като бе излязла от дома си един ден по-рано от тръгването на бригадата и бе оставила на майка си бележка, че отива в Ню Йорк. На следващата вечер Антъни се бе отбил привидно у дома й, за да я търси. Мисис Рейкрофт бе почти пред припадък, а в гостната имаше полицай. Последва разпит, от който Антъни се изплъзна доста трудно.

През септември, наред с подозренията си по адрес на Глория, трябваше все по-отегчено да понася компанията на Дот. Бе станал нервен и раздразнителен поради безсъние и болки в сърцето. Преди три дни беше отишъл при капитан Дънинг и бе помолил за отпуск, но молбата му срещна единствено любезен отказ. Дивизията щеше да замине отвъд океана, а Антъни да отиде в офицерски тренировъчен лагер. Отпуски щяха да се дават само на войници, които напускаха страната.

След отказа Антъни отиде до пощата с намерението да телеграфира на Глория да дойде на Юг. Той стигна до вратата и се отдръпна нерешително, осъзнавайки крайната неуместност на подобна постъпка. След това прекара вечерта в безспирни кавги с Дот и се върна в лагера мрачен и сърдит на целия свят. Бе имало една неприятна сцена, по средата на която той си бе тръгнал. Това, което щеше да стане с нея, като че ли не го засягаше особено, поне в този момент — бе напълно погълнат от отчайващото мълчание на жена си…

Входът на палатката внезапно се отметна и образува триъгълник, на чийто тъмен фон се появи една глава.

— Сержант Печ?

Акцентът бе италиански, а по нашивките Антъни позна, че е щабният ординарец.

— Трябвам ли ви?

— Една дама се обади в щаба преди десетина минути. Трябвало да говори с вас. Било много важно.

Антъни отметна мрежата против камари и се изправи. Може би е някакво съобщение от Глория.

— Каза да ви съобщя. Щяла да се обади пак към десет часа.

— Добре, благодаря. — Той грабна шапката си и след миг крачеше редом с ординареца през горещата, почти задушна тъмнина. Когато стигнаха до канцеларията на щаба, вътре дремеше дежурният през нощта офицер.

— Седнете и почакайте — предложи лейтенантът равнодушно. — Момичето, изглежда, ужасно държеше да разговаря с вас.

Надеждите на Антъни угаснаха.

— Много ви благодаря, сър.

И когато телефонът на стената иззвъня, той знаеше кой се обажда.

— Тук е Дот — чу се неуверен глас. — Трябва да те видя.

— Дот, казах ти, че не мога да изляза още няколко дни.

— Трябва да те видя тази вечер. Много е важно.

— Вече е късно — отвърна той хладно. — Десет часът е, а аз трябва да се прибера в лагера преди единадесет.

— Добре.

В тази дума се съдържаше толкова много страдание, че Антъни почувства някакво съжаление.

— Какво има?

— Исках да ти кажа довиждане.

— О, не бъди такава глупачка! — възкликна той. Но настроението му се повиши. Какъв късмет, ако тя си тръгне от града още тази вечер! Каква тежест щеше да се вдигне от душата му. Но каза: — Не можеш да пътуваш преди сутринта.

С крайчеца на окото си долови присмехулния поглед на дежурния офицер. Последвалите думи на Дот го накараха да се сепне:

— Нямам предвид такова „пътуване“.

Ръката на Антъни сграбчи яростно слушалката. Той усети как топлината се оттегля от тялото му, а нервите му осезаемо изстиват.

— Какво?

После чу накъсаните й фрази:

— Сбогом… О, сбогом!

Щрак! Тя бе затворила телефона. Издавайки звук, който бе нещо средно между въздишка и стон, Антъни изскочи от канцеларията на щаба. Навън, под звездите, които се оцеждаха като сребърна сърма между дърветата в малката горичка, той застана неподвижен и разколебан. Дали наистина тя имаше намерение да се самоубие?… Малка глупачка! Изпълваше го все по-горчива омраза към нея. При настъпилата развръзка не можеше да осъзнае, че самият той бе започнал тази връзка, тази бъркотия, тази неприятна смесица от тревоги и болка.

Той бавно се отдалечаваше, повтаряйки си за кой ли път, че е безполезно да се тревожи. Най-добре беше да се върне в палатката си и да се наспи. Имаше нужда да спи. Господи! Дали някога отново ще може да спи? Всичко в главата му бе безкрайно объркано и болезнено. Той стигна до пътя, а после се обърна и побягна панически, но не към помещенията на ротата, а в обратна посока. По това време войниците се връщаха, значи можеше да намери такси. След минута-две жълти очи се появиха иззад завоя. Той отчаяно се втурна към тях.

— Кола! Кола!… — Беше празен форд. — Искам да отида до града.

— Ще ви струва един долар.

— Добре. Само побързайте…

След безкрайно пътуване той изкачи на един дъх стъпалата на паянтовата къща, втурна се през вратата, почти сблъсквайки се с една грамадна негърка, която вървеше със свещ в ръка през коридора.

— Къде е жена ми? — извика той яростно.

— Легна си.

Нагоре по стълбите, вземайки по три стъпала наведнъж, през скърцащия коридор… Стаята бе тъмна и тиха. С треперещи ръце той драсна кибритена клечка. Иззад топката одеяла върху леглото в него се взряха две широко отворени очи.

— О, знаех, че ще дойдеш — изрече тя на пресекулки.

Антъни застина от гняв.

— Значи, това е било само план, за да ме докараш тук, за да ми навлечеш неприятности! — каза той. — По дяволите! Ти си като лъжливото овчарче — вече прекалено често викаш „вълк“!

Тя го изгледа с жалостив поглед.

— Трябваше да те видя. Не можех да издържа. О, трябваше да те видя…

Той седна отстрани на леглото и поклати глава.

— За нищо не те бива! — каза решително, изговаряйки думите почти несъзнателно, тъй както Глория би говорила на него. — Това не е честно към мен, да знаеш.

— Ела по-близо!

Каквото и да кажеше, сега Дот бе направо щастлива. Той мислеше за нея. Бе успяла да го извика при себе си:

— О, господи! — възкликна Антъни отчаяно.

Вълната на умората неизбежно го заля и той почувства как гневът му утихва, отдръпва се, изчезва. Внезапно се отпусна до нея върху леглото и избухна в ридания.

— О, скъпи — умоляваше го тя, — недей да плачеш! О, не плачи!

Полагайки главата му върху гърдите си, започна да го успокоява, смесвайки щастливите си сълзи с горчивината на неговите. Ръката й галеше тъмната му коса.

— Аз съм една малка глупачка — мърмореше тя на пресекулки, — но те обичам и когато се държиш студено с мен, ми се струва, че повече няма смисъл да живея.

В края на краищата настъпи мир — тихата стая с аромат на пудра и парфюм, ръката на Дот — мека като топъл ветрец върху косата му, издигането и спадането на гръдта й — за миг му се стори, че е с Глория, сякаш си почиваше в някакъв спокоен и прекрасен дом, какъвто всъщност никога не бе имал.

Измина един час. В коридора се чу биенето на часовник. Антъни скочи и погледна фосфоресциращите стрелки на ръчния си часовник. Бе дванадесет часът.

Той трудно намери такси, което да го откара обратно в лагера по това време. Докато настояваше шофьорът да кара по-бързо, той обмисляше най-удобния начин да се вмъкне незабелязано в лагера. Напоследък на няколко пъти му се беше случвало да закъснява и знаеше, че ако отново го хванат, името му вероятно щеше да отпадне от списъка на кандидат-офицерите. Питаше се дали не е по-добре да освободи таксито и да се опита да се промъкне покрай часовия в тъмнината. В края на краищата нали имаше офицери, които наобикаляха часовите след полунощ…

— Стой!

Викът дойде откъм една жълта светлина, хвърлена от прожектор върху пътя. Таксиметровият шофьор изгаси мотора и към колата се приближи часовият с насочена пушка. С него за зла участ бе и един от дежурните офицери.

— Закъснели сте, сержант.

— Да, сър. Забавих се.

— Лошо. Ще трябва да запиша името ви.

Докато офицерът чакаше с бележник и молив в ръка, нещо съвсем непреднамерено се добра до устните на Антъни, нещо, което бе породено от паника, объркване, отчаяние.

— Сержант Р. А. Фоли — отговори той почти без дъх.

— От коя част?

— Рота „Кю“, осемдесет и трети пехотен полк.

— Добре. Ще трябва да вървите пеша нататък, сержант.

Антъни отдаде чест, набързо плати на шофьора на таксито и хукна към полка, чието име бе назовал. Когато се изгуби от погледа на офицера, смени посоката. Сърцето му биеше лудо и той се насочи към своята рота, изпълнен с предчувствието, че е направил някаква фатална грешка.

Два дни по-късно офицерът, който бе дежурен през онази нощ, го разпозна в бръснарницата в града. Той бе върнат в лагера под стража, където бе понижен в чин без каквито и да било формалности и му бе забранено да напуска района на ротата си в продължение на месец.

Този удар го накара да изпадне в окончателна депресия и само след седмица отново бе хванат в града, мотаещ се в полупиянски унес, а от джоба на униформата му се подаваше бутилка с контрабандно уиски. Поведението му пред военния съд бе доста далеч от представите за здрав разум, поради което той бе вкаран в карцера едва за три седмици.

Кошмар

Още в началото на наказанието му у него се затвърди убеждението, че полудява. Сякаш в ума му имаше множество тъмни и въпреки това ясно различими личности — някои от тях бяха познати, други бяха непознати и ужасяващи, а всички ги контролираше малък монитор, разположен някъде нависоко и държащ ги под око. Това, което обаче тревожеше Антъни, бе обстоятелството, че мониторът не бе съвсем в изправност и трудно се самоконтролираше. Ако за миг откажеше да работи или засечеше, всички онези непоносими неща щяха да се измъкнат на свобода — единствен Антъни знаеше каква чернилка би настъпила, ако най-лошото в него успееше да завладее неконтролираната част от съзнанието му.

Дневната жарава бе отстъпила пред лъскавия мрак, който заливаше опустошената земя. Над главата му витаеха сини кръгове от злокобни неотбелязани върху картите слънца, пред очите му безспирно кръжаха неизброими огнища на пожари, сякаш той бе облъчван от някаква гореща светлина и изпадаше в състояние на трескава кома. В седем часа сутринта нещо призрачно, нещо почти абсурдно нереално, в което той разпознаваше собственото си смъртно тяло, излизаше навън заедно със седмина други затворници и двама часови, за да работи по оформянето на пътищата в лагера. Един ден те товареха и разтоварваха купища чакъл, разстилаха го, разравяха го с гребла — на следващия ден търкаляха огромни варели с нажежен до червено катран и заливаха чакъла с черна лъскава разтопена горещина. Нощем, заключен в карцера, той лежеше, без да мисли, без да има смелост да събере мислите си, взираше се в неправилните греди на тавана докъм три часа сутринта, когато изпадаше в неспокоен и тревожен сън.

Докато беше на работа, той се трудеше с някаква припряна бързина, опитвайки се, докато денят клонеше към знойния залез над Мисисипи, да се изтощи физически дотолкова, че вечерта да може да заспи дълбоко от умора… После един следобед през втората седмица изпита усещането, че го наблюдават две очи някъде на около метър встрани от часовия. Това предизвика у него ужас. Той загърби очите и продължи неистово да насипва, но после му се наложи да се обърне и да отиде за още чакъл. Тогава очите отново попаднаха в полезрението му. И бездруго напрегнатите му нерви се изопнаха до краен предел. Очите сякаш му се хилеха. От горещата тишина той чу името си, произнесено с трагичен глас. Стори му се, че земята по някакъв странен начин се отдръпва назад, а после се приближава и всичко това бе съпътствано от глъчка, викове и бъркотия.

Когато дойде в съзнание, бе в карцера, а останалите затворници му хвърляха любопитни погледи. Очите повече не се появиха. Изминаха доста дни, преди той да осъзнае, че гласът вероятно беше на Дот, че тя го викаше и му причиняваше безпокойство. Внуши си това малко преди да изтече присъдата му, когато облаците, които бяха надвиснали над него и го потискаха, се бяха поразкъсали, а той бе изпаднал в дълбока и унила летаргия. Когато усети, че съзнателният посредник, мониторът, който бе пазител на страховитата заплаха от ужаса, става по-силен, Антъни отслабна физически. Той едва успя да издържи оставащите му два дни на труд и когато най-после бе освободен през един дъждовен следобед и се завърна в ротата си, с усилия се добра до палатката и се стовари в тежка дрямка, от която се събуди преди зазоряване, неотпочинал и с болки по цялото тяло. До възглавницата си намери две писма, които бяха престояли там доста време. Първото бе от Глория — кратко и студено:

Делото ще се гледа през ноември. Няма ли да ти бъде възможно да си вземеш отпуск?

Няколко пъти се опитвах да ти пиша, но това като че ли влоши нещата още повече. Искам да те видя по няколко въпроса, но, както знаеш, веднъж ми попречи да дойда и аз повече не съм склонна да опитвам. Предвид множество неща би трябвало да се срещнем. Радвам се за назначението ти.

Глория

Беше твърде уморен, за да се опитва да я разбере — или пък да го е грижа. Нейните фрази, нейните намерения — всичко бе много далеч, в някакво неразгадаемо минало. Той почти не погледна второто писмо — то бе от Дот, — несвързано и облято със сълзи послание, лавина от протести, нежности и печал. След първата страница просто го остави да се изплъзне от ръката му и отново се оттегли в своите неясни и далечни мисловни покои. Събуди се от сигнала за сутрешната строева подготовка. Имаше висока температура, а когато се опита да излезе от палатката, припадна. По обяд беше изпратен в базовата болница, тъй като се бе, разболял от грип.

Антъни съзнаваше, че тази болест му е изпратена от провидението. Тя го бе спасила от истеричен срив. Той се възстанови навреме, за да може в един влажен ноемврийски ден да се качи на влака за Ню Йорк, откъдето се тръгваше за безкрайната касапница отвъд океана.

Когато полкът стигна до лагера Милс в Лонг Айлънд, единствената мисъл на Антъни бе как да се озове в града и да види Глория колкото се може по-скоро. Вече бе очевидно, че до седмица ще бъде подписано примирие, но, според слуховете, във Франция щяха да бъдат изсипвани военни части до последния миг. Антъни изпитваше ужас при мисълта за дългото пътуване, за досадното дебаркиране на френския бряг и за оставането в чужбина за цяла година, дори и само като смяна на онези, които бяха водили истинските битки.

Той имаше намерение да си вземе два дни отпуск, но се оказа, че лагерът Милс е поставен под строга карантина поради грипа — дори и за офицерите бе невъзможно да излизат, освен по работа. За редниците и дума не можеше да става.

Самият лагер представляваше една невзрачна бъркотия — студен, ветровит и мръсен поради преминаването на много дивизии. Техният влак пристигна една вечер в седем часа и се наложи да чакат до един часа, за да бъде оправена поредната военна бъркотия някъде по трасето. Офицерите тичаха безспир нагоре-надолу, издаваха заповеди и вдигаха голяма врява. Оказа се, че забавянето е причинено от полковника, който бе изпаднал в настроение, съответстващо на факта, че въпреки образованието му, получено в „Уест Пойнт“, краят на войната се задаваше, а той нямаше да успее да отиде отвъд океана. Ако правителството бе осъзнало колко много разбити сърца щеше да има сред по-старите възпитаници на военната академия „Уест Пойнт“ през тази седмица, то несъмнено би удължило касапницата поне с още един месец. Ситуацията бе достойна за съжаление!

Вперил поглед към черната шир на палатките, простираща се в продължение на мили през утъпканата кишава и снежна местност, Антъни осъзна, че тази вечер е невъзможно да отиде до някой телефон. Щеше да й се обади при първа възможност утре.

На сутринта той се събуди от мразовития студ и застана на плаца, за да изслуша страстната тирада на капитан Дънинг:

— Вие може би си мислите, че войната е свършила. Е, позволете ми да ви кажа, че не е така! Тези хора няма да подпишат примирие. Това е поредният номер и ние бихме били глупаци, ако позволим да се отслаби силата на ротата. Позволете ми да ви кажа, че ще отплаваме оттук до една седмица и тогава ще видим истински бой. — Той поспря, за да им даде възможност да почувстват целия ефект от неговите излияния. После продължи: — Ако мислите, че войната е свършила, по-добре говорете с хора, които са участвали в нея, и вижте дали те вярват, че германците са се предали. Не е така. Никой не го вярва. Разговарял съм с хора, които разбират от тези неща, и всички твърдят, че войната ще продължи поне още една година. Те не мислят, че войната е приключила. Така че по-добре си избийте от главите мисълта, че войната е свършила.

Той повтори два пъти това свое последно твърдение, след което освободи ротата.

По обяд Антъни се втурна към най-близкия стол, за да потърси телефон. Приближавайки се към онова, което би трябвало да е центърът на лагера, той забеляза, че и много други войници тичат, а един човек до него дори подскочи и удари токовете на ботушите си във въздуха. Скоро всички се разтърчаха, събираха се на групички и издаваха радостни звуци. Той спря и се заслуша — над студената местност се чуваха сирени, а внезапно се разнесе и звънът на камбаните на църквите в Гардън Сити.

Антъни отново се затича. Сега виковете бяха ясни и в мразовития въздух се носеха облачета замръзнал дъх:

— Германия е капитулирала! Германия е капитулирала!

Фалшивото примирие

Същата вечер в непроницаемия здрач към шест часа Антъни се плъзна покрай товарните вагони и по релсите се отправи към Гардън Сити, откъдето се качи на електричката за Ню Йорк. Това пътуване бе донякъде рисковано и той се страхуваше — знаеше, че често пъти военни полицаи обикалят вагоните и искат пропуски, но се надяваше тази вечер бдителността им да бъде притъпена. Налагаше му се да опита да се измъкне, тъй като не бе успял да открие Глория по телефона, а не би могъл да понесе още един ден, изпълнен с напрежение.

След поредица от необясними спирания и престои, които му напомняха за нощта, когато бе заминал от Ню Йорк преди повече от година, те навлязоха в гара „Пенсилвания“ и той отиде по познатия маршрут до стоянката за таксита. Стори му се безкрайно нелепо и странно вълнуващо да даде на шофьора собствения си адрес.

Бродуей бе облян в светлина и гъмжеше от хора — такъв той никога не го бе виждал. Тълпата се носеше сред купища натрупани по тротоарите хартии, достигащи до глезените. На места се забелязваха войници, стъпили върху пейки или сандъци и се обръщаха към развълнуваното множество, в което всяко лице бе ясно различимо под блясъка на светлините. Погледът на Антъни попадна върху десетина души — един пиян моряк, който залиташе и бе подкрепян от други двама моряци, размахваше шапката си и издаваше дивашки крясъци. Ранен войник с патерица в ръка бе носен на ръце от група възторжени граждани. Тъмнокосо момиче седеше с кръстосани крака в поза на медитация върху покрива на едно такси. Определено тук победата бе дошла навреме, а кулминацията на събитието бе планирана с безкрайна предвидливост. Великата и богата нация бе спечелила победоносна война, бе изстрадала достатъчно, за да го съзнава, но недостатъчно, за да страда горчиво — и това беше причината за карнавала, за празненствата, за триумфа. Под тази ярка светлина сияеха лицата на народи, чиято слава отдавна бе угаснала, на представители на измрели цивилизации — хора, чиито предци бяха чували вести за победа във Вавилон, в Ниневия, в Багдад, в Тир стотици поколения преди този ден. Това бяха хора, чиито предци бяха виждали украсени с цветя и роби шествия да преминават, водейки със себе си пленници по улиците на Римската империя…

Покрай „Риалто“, покрай бляскавия вход на „Астор“, през безценното великолепие на Таймс Скуер… една величествена екзалтирана тълпа… После — не беше ли това след години? — той плати на шофьора на таксито пред входа на една бяла сграда на Петдесет и седма улица. Влезе в коридора… а, този беше мартиниканският негър — мързелив, ленив, все същият.

— Вкъщи ли е мисис Печ?

— Току-що идвам, сър — съобщи младежът с нелепия си британски акцент.

— Качете ме горе…

Последва бавното бръмчене на асансьора, трите стъпала до вратата, която се открехна сама при почукването му.

— Глория!

Гласът му трепереше. Никакъв отговор. От един пепелник се издигаше лека струйка цигарен дим, а върху масата бе разтворен брой на списание „Венити Феър“.

— Глория!

Той се втурна в спалнята, в банята. Нямаше я. Върху леглото бе метнато едно ясносиньо неглиже, от което се разнасяше лек и познат парфюм. Върху стола имаше чорапи и някаква рокля, а на бюрото бе оставена отворена пудриерата й. Вероятно бе излязла.

Телефонът рязко иззвъня и той се сепна — вдигна слушалката с усещането, че е натрапник в чужд дом.

— Ало. Там ли е мисис Печ?

— Не. Аз самият я търся. Кой се обажда?

— Мисис Крофърд.

— На телефона е мистър Печ. Пристигнах без предупреждение и не зная къде да я търся.

— О! — Мисис Крофърд като че ли леко се стъписа.

— Ами възможно е да е на Бала по случай примирието. Мисля, че имаше намерение да ходи, но не предполагах, че е излязла толкова рано.

— Къде е този бал?

— В хотел „Астор“.

— Благодаря.

Антъни постави обратно слушалката и стана. Коя беше тази мисис Крофърд? И с кого ли бе отишла Глория на бал? От колко ли време продължаваше това? Той си задаваше тези въпроси десетки пъти и също тъй намираше в главата си десетки отговори. Самото усещане, че тя е някъде наблизо, го подлудяваше.

Обезумял от подозрения, той кръстосваше апартамента, търсейки някакъв признак за мъжко присъствие. Отвори шкафчето в банята, трескаво прерови чекмеджетата на бюрото. После откри нещо, което го накара внезапно да спре и да приседне на двойното легло, а ъгълчетата на устните му се отпуснаха, сякаш щеше да се разплаче. В ъгъла на нейното шкафче, завързани с нежна синя панделка, лежаха всичките писма и телеграми, които той й бе изпратил през изминалата година. Той усети как се изчервява от щастие и срам.

— Не съм достоен да я докосвам — извика той на глас сред четирите стени. — Не съм достоен дори да докосвам малката й ръка.

Все пак той излезе да я търси.

Във фоайето на „Астор“ веднага бе погълнат от толкова плътна тълпа, че му беше почти невъзможно да се придвижи в нея. Попита поне половин дузина хора за посоката, в която се намираше балната зала, преди да получи трезв и интелигентен отговор. Накрая след доста дълго чакане той предаде военния си шинел на гардероб в коридора.

Беше едва девет часът, но танците бяха в разгара си. Гледката бе невероятна. Жени, жени навсякъде — момичета, развеселени от виното, пееха на висок глас и заглушаваха шума от покритата с конфети тълпа. Момичета, облечени в униформите на хиляди нации. Дебели жени, припадащи без каквото и да било достойнство върху пода, но запазващи самоуважението си с викове „Ура за съюзниците!“ Имаше три белокоси жени, които танцуваха хванати за ръце около един моряк, който се въртеше главозамаяно около собствената си ос и притискаше до гръдта си празна бутилка от шампанско.

Антъни огледа танцуващите със затаен дъх, обходи с поглед пъстрата върволица, която се носеше между масите, разгледа веселите, целуващи се, кашлящи, смеещи се и пиещи групички, скупчени под огромните знамена, които бяха надвиснали с ярките си цветове върху бляскавото и шумно множество.

И тогава съзря Глория. Седеше на една маса за двама в другия край на залата. Роклята й беше черна, а одухотвореното й лице, озарено в бледорозово, му се стори най-красивото нещо в салона. Сърцето му подскочи, сякаш бе чул нова вълнуваща мелодия. Той си проправи път към нея и я извика тъкмо в мига, в който сивите й очи се вдигнаха и го видяха. Докато телата им се срещнаха и сляха, светът, глъчката, грохотът и извивките на музиката избледняха и се превърнаха в една екстазна монотонност, приглушена като жужене на пчели.

— О, моя Глория! — извика той.

Целувката й беше като хладен ручей, извиращ от сърцето й.

[1] Марка луксозни туристически вагони. — Б.пр. ↑

[2] Sammy (англ.) — популярно название на американски войник. — Б.пр. ↑

[3] Красивата безмилостна дама (фр.). — Б.пр. Заглавие на стихотворение на Джон Кийтс. — Б. NomaD. ↑

II. Значението на естетиката

През нощта, когато Антъни бе заминал за лагера Хукър преди една година, всичко, което бе останало от красивата Глория Гилбърт — обвивката й, младото й и прекрасно тяло — се изкачи по мраморните стъпала на Централната гара, а в ушите й още тътнеше ритъмът на влака, като спомен от някакъв сън. После излезе на Вандербилт Авеню, където огромната сграда на „Билтмор“ засенчваше по-голямата част от улицата, а бляскавият вход в основата поглъщаше многоцветните оперни наметала на десетки прекрасни момичета. Глория поспря за миг до стоянката за таксита и ги загледа — струваше й се странно, че само преди няколко години тя самата бе една от тях, винаги запътила се за някъде, винаги на път да изживее онова безкрайно страстно приключение, за което пелерините на момичетата бяха красиви и обточени с кожи, бузите им бяха зачервени, а сърцата им се извисяваха дори и над онзи преходен палат на всепоглъщащо удоволствие, към който те се бяха запътили с прическите си, наметалата и всичко останало.

Застудяваше и минаващите мъже бяха вдигнали яките на палтата си. Промяната й се отразяваше добре. Но щеше да бъде още по-добре, ако и всичко останало се бе променило — времето, улиците и хората — и ако тя бе грабната и понесена към някаква висока и изпълнена със свеж аромат стая, сама и величествена, както в бурното си девическо минало.

Вътре в таксито тя се разплака от безсилие. Това, че от около една година не бе особено щастлива с Антъни, нямаше голямо значение. Напоследък присъствието му единствено й напомняше за онзи незабравим юни. Антъни през последната седмица, раздразнителен, слаб и бледен, не можеше да направи нищо, освен да раздразни и нея — всичко я отегчаваше освен факта, че през изпълнената си с въображение и красноречие младост те се бяха слели във възторжен екстаз на емоциите. Заради този жив спомен тя би направила за Антъни повече, отколкото за което и да било друго човешко същество — и когато се качи в таксито и избухна в сълзи, й се искаше да извика името му на глас.

Нещастна и самотна, като забравено дете, тя се прибра в тихия апартамент и му написа писмо, изпълнено с объркани чувства:

… Вглеждам се и ми се струва, че виждам стъпките от следите ти, но без теб, скъпи, скъпи мой, не мога да виждам, да чувам, да чувствам, нито пък да мисля. Да сме разделени — независимо какво ни се е случило или ще ни се случи, — е все едно да молим за пощада бурята, Антъни. То е като остаряването. Толкова искам да те целуна — по врата, там, където започва да расте косата ти. Защото те обичам и каквото да направим или да си кажем, или пък сме направили и сме си казали, трябва да знаеш колко съм отчаяна, когато те няма. Дори не мога да изпитвам омраза към непоносимото присъствие на хората, ония на гарата, които нямат право да живеят — не мога да ги презирам, въпреки че унищожават нашия свят, защото толкова съм погълната от мисълта, че те очаквам.

Ако ме мразеше, ако бе покрит с рани от проказа, ако бе избягал с друга или пък ме биеше — колко абсурдно звучи това! — въпреки всичко щях да те обичам. Знам го, скъпи мой.

Късно е — отворила съм всички прозорци, а въздухът навън е като пролетен и въпреки това някак си много по-млад и крехък от пролетния. Защо ли представят пролетта като младо момиче? Защо ли тази илюзия танцува и пее веселите си песни през нелепата пустош на света в продължение на три месеца? Пролетта е мършава, стара впрегатна кранта, чиито ребра се броят — това е купчина отпадъци насред полето, избеляла от слънцето и дъжда дотолкова, че изглежда почти чиста.

След няколко часа ти, скъпи, ще се събудиш — и ще бъдеш нещастен и отвратен от живота. Ще бъдеш в Делауеър или в Каролина, или на някое друго място, няма значение къде. Не вярвам, че има жив човек, който да възприема себе си като нещо дадено веднъж завинаги или като луксозна стока, или като ненужно зло. Твърде малко от хората, които потвърждават безсмислието на живота, забелязват собствената си безполезност. Може би си мислят, че твърдейки колко не си струва да се живее, по някакъв начин се спасяват от развалините на собствената си значимост — но не е така, дори при нас с теб…

… Все още те виждам. Около дърветата, покрай които ще минеш, има синя мъгла — твърде красива, за да е навсякъде. Не, най-често се виждат угарите — те са проснати покрай пътя като груби кафяви чаршафи, съхнещи на слънцето — живи, изкуствени, отвратителни. Природата, тази стара вещица, е лягала върху тях за всеки, който я е пожелавал…

Нали разбираш, че когато те няма, пиша писма, пълни с размисли и отчаяние. А това просто означава, че те обичам, Антъни, заради всичко, което може да бъде обичано у теб.

Глория

Тя написа адреса върху писмото, а след това отиде до голямото легло, легна и прегърна възглавницата на Антъни с такава сила, сякаш чрез чувствата й би могла да се превърне в топло живо тяло. Когато удари два часът през нощта, очите й бяха сухи и вперени в тъмнината с настойчива и нестихваща печал. Спомняше си безброй неща — безмилостни картини, които я караха да се самообвинява за стотици възможни според нея случаи, когато се бе държала зле с Антъни. В представите й той се явяваше като някакъв мъченик и преобразен Христос. Тя мислеше за него почти както той в най-сантименталните си спомени вероятно мислеше за самия себе си.

В пет часа тя бе все още будна. Разбра колко е часът от странния стържещ шум, който се разнасяше всяка сутрин откъм приземния етаж. Чу звъненето на будилника и видя една светлинка, която образуваше жълто квадратче върху въображаемата гола стена отсреща. От полузатвърдилата се решителност веднага да тръгне на Юг след Антъни тъгата й се поразсея, стана по-далечна и нереална и се отдръпна от нея заедно с оттеглянето на тъмнината на запад. Тя заспа.

Когато се събуди и видя празното легло до себе си, отново се почувства нещастна. Тъгата й обаче скоро бе прогонена от неизбежната свежест на утрото. Без да съзнава, тя изпитваше някакво облекчение да закусва, без да гледа умореното и загрижено лице на Антъни насреща. Сега, когато беше сама, загуби всякакво желание да се оплаква от храната. Помисли си, че би могла да закусва различни неща — лимонада и доматен сандвич например вместо вечните бекон с яйца и препечен хляб.

Въпреки всичко по пладне, след като се бе обадила на няколко свои познати, включително и на храбрата Мюриъл, и бе открила, че всички имаха ангажименти за обяд, тя се изпълни с тихо съжаление към себе си и своята самота. Взе молив и хартия, сви се на леглото и написа ново писмо на Антъни.

По-късно следобеда пристигна специална пратка, изпратена от някакъв малък град около Ню Джърси. Познатите изрази и почти осезаемата загриженост и недоволство я успокоиха. Кой можеше да знае? Възможно бе дисциплината в армията да укрепи характера на Антъни и той да свикне с мисълта, че трябва да се работи. Тя неизменно вярваше, че войната ще свърши, преди да го изпратят на фронта, а междувременно щяха да спечелят делото и биха могли да започнат отново. А този път всичко щеше да бъде по-различно. Първата разлика щеше да бъде това, че бе решила да има дете. Непоносимо беше да е тъй безкрайно самотна.

Едва след седмица тя можеше да остава в апартамента, без да плаче. В града нямаше нищо интересно. Мюриъл бе преместена в една болница в Ню Джърси, откъдето я пускаха в градски отпуск през седмица. Това накара Глория да разбере колко малко приятелства е успяла да си създаде през всичките години, прекарани в Ню Йорк. Мъжете, които познаваше, бяха в армията. „Мъжете, които познава“? — тя живееше с неясното впечатление, че всички мъже, които някога я бяха обичали, бяха и нейни приятели. Всеки от тях в даден период се бе опитвал да я убеди, че за него тя е най-важното нещо в живота. А сега — къде ли бяха те? Поне двама бяха мъртви, поне половин дузина — женени, останалите се бяха пръснали някъде между Франция и Филипините. Тя се питаше дали някои от тях си мислят за нея, колко ли често се случи това и в каква връзка. Повечето вероятно все още живееха с представите си за седемнадесетгодишното момиче, за подрастващата сирена отпреди девет години.

Момичетата също бяха далеч. В училище тя никога не бе имала много приятелки. Беше твърде красива, твърде мързелива, не живееше с ясното съзнание, че е момиче от Фармоувър и „Бъдеща Съпруга и Майка“ с главни букви. А момичетата, които никога не бяха целувани, подхвърляха с ужасено изражение върху невзрачните си лица, че на Глория това се било случвало. После тези момичета бяха заминали на изток, на запад или пък на юг, бяха се омъжили и станали „хора“, които предричаха, че Глория ще завърши зле — без да знаят, че нищо не можеше да завърши зле и че те самите, както и тя, в никакъв случай не бяха господарки на съдбата си.

Глория си припомняше хората, които ги бяха посещавали в сивата къща в Мариета. По онова време те почти никога не оставаха сами — и тя живееше с неизказаното убеждение, че всеки посетител или гост й бе задължен. Всички те й дължаха нещо като „десет долара морална благодарност“ и ако имаше нужда, тя би могла, така да се каже, да вземе назаем от тях тези въображаеми пари. Но тези хора ги нямаше, те се бяха разпръснали, бяха изчезнали загадъчно и неуловимо — за момента или изобщо.

Към Коледа Глория отново заживя с убеждението, че трябва да отиде при Антъни, но този път това не бе моментно хрумване, а все по-осезаема необходимост. Тя реши да му пише за пристигането си, но отложи изпращането на съобщението по съвета на мистър Хайт, който очакваше всеки момент да бъде насрочена дата за делото.

Един ден в началото на януари, както си вървеше по Пето Авеню, изпъстрено от униформите и окичено със знамената на доблестните нации, тя срещна Рейчъл Барнс, която не бе виждала почти от година. Дори и Рейчъл, към която Глория не хранеше кой знае какви добри чувства, бе задоволително избавление от скуката и те отидоха да пият чай в хотел „Риц“.

След втория коктейл двете се поразвеселиха. Харесаха се взаимно. Говореха за съпрузите си — Рейчъл с всепризнато пустославие и лична сдържаност, с каквито съпругите обикновено говорят за мъжете си.

— Родмън е в чужбина с Корпуса. Той е капитан. От самото начало си знаеше, че ще замине, и не си представяше никакво друго занимание.

— Антъни е в пехотата.

Тези думи, полети с коктейлите, подействаха на Глория ободряващо. С всяка следваща глътка тя ставаше все по-патриотично настроена.

— Между другото — каза Рейчъл половин час по-късно, когато си тръгваха, — не искаш ли утре да дойдеш на вечеря? Поканила съм двама симпатични офицери, които скоро заминават. Мисля, че трябва да им помогнем да понесат по-леко раздялата с родината.

Глория прие с радост. Тя си записа адреса — по номера се досети, че ставаше дума за модерна жилищна сграда на Парк Авеню.

— Страшно се радвам, че те видях, Рейчъл.

— Чудесно беше. И аз се радвам.

С тези три изречения бе опростена онази вечер в Мариета преди три лета, когато Антъни и Рейчъл бяха проявили прекалено внимание един към друг — Глория прости на Рейчъл, а Рейчъл прости на Глория. Простено бе и това, че Рейчъл бе станала свидетелка на най-голямата съпружеска разправия между мистър и мисис Антъни Печ…

Времето тече и прави компромиси със събитията.

Хитрините на капитан Колинс

Двамата офицери бяха артилерийски капитани. По време на вечерята те с досада говореха за себе си като за членове на „Клуба на самоубийците“ — в онези дни всяка част от войската имаше подобно мнение за себе си. Единият от капитаните — близък на Рейчъл, както забеляза Глория — бе висок и груб мъж на около тридесет години, с приятни мустаци и грозни зъби. Другият — капитан Колинс — бе топчест, с розово лице и се смееше до захлас всеки път, когато улавяше погледа на Глория. Той веднага започна да я ухажва и през цялата вечер я засипваше с комплименти. След втората чаша шампанско Глория реши, че за пръв път от месеци насам се забавлява искрено.

Някой предложи да отидат да потанцуват. Двамата офицери си взеха бутилки с алкохол от бюфета на Рейчъл — със закон бе забранено да се сервира алкохол на военни — и четиримата тръгнаха сред безбройните ярки светлини на ресторантите по Бродуей, редувайки се да вървят по двойки. Глория се развеселяваше все повече и се струваше все по-забавна на розовобузестия капитан, от чието лице усмивката почти не слизаше.

В единадесет часа, за своя голяма изненада, тя откри, че е единствената, която иска да продължат да обикалят ресторантите. Останалите настояваха да се върнат в апартамента на Рейчъл — за да си вземели още алкохол, както казаха. Глория упорито се опитваше да ги убеди, че бутилката на капитан Колинс е все още наполовина пълна — тя бе видяла, — после улови погледа на Рейчъл, която недвусмислено й намигна. Глория си направи погрешния извод, че домакинята иска да се отърве от двамата офицери, и се остави да бъде напъхана в едно такси.

Капитан Улф седеше отляво, а Рейчъл се бе настанила върху коленете му. Капитан Колинс седна в средата и докато сядаше, плъзна ръката си около рамото на Глория. Задържа я там неподвижно за миг, после стегна прегръдката си като менгеме. Той се наведе над нея.

— Ужасно си хубава — прошепна й.

— Благодаря ви, сър.

Тя не се чувстваше нито поласкана, нито обидена. Преди да се появи Антъни, толкова други ръце бяха обгръщали раменете й, че за нея това се бе превърнало почти в жест — сантиментален, но без особено значение.

Качиха се в просторния хол на Рейчъл, където огънят още тлееше, а две лампи с абажури от оранжева коприна осветяваха помещението дотолкова, че ъглите бяха забулени от дълбоки и приспивни сенки. Домакинята се движеше из стаята, облечена в тъмен халат от копринен шифон, с което подсилваше още повече и без друго чувствената атмосфера. Известно време четиримата похапваха от сандвичите, оставени върху масичката за чай. После Глория се оказа сама с капитан Колинс върху канапето пред камината. Рейчъл и капитан Улф се бяха оттеглили в другия край на стаята, откъдето се долавяха приглушените им гласове.

— Колко жалко, че си омъжена — каза капитан Колинс, а изражението на лицето му бе комична пародия на „цялата сериозност“.

— Защо?

Тя подаде чашата си, за да й сипят още уиски.

— Недей да пиеш повече — посъветва я той намръщено.

— Защо не?

— Ще бъдеш по-хубава, ако не пиеш.

Изведнъж Глория долови преднамереното внушение на тази забележка и атмосферата, която той се опитваше да създаде. Искаше й се да се изсмее, но осъзна, че няма на какво толкова да се смее. Беше се забавлявала цялата вечер и нямаше желание да се прибира у дома си — в същото време гордостта й страдаше от факта, че с нея флиртуват по толкова непристоен начин.

— Налейте ми още едно питие — настоя тя.

— Моля те…

— О, не ставайте смешен — почти извика тя от нетърпение.

— Добре — подчини се той неохотно.

После ръката му пак я обви и тя отново не протестира. Но когато розовата му буза се допря до нейната, Глория леко се отдръпна.

— Ужасно си сладка — каза той безцелно.

Тя отново се отдръпна, този път й се искаше той да махне ръката си. Внезапно погледът й попадна върху интимната сцена в отсрещния край на стаята, където Рейчъл и капитан Улф бяха погълнати от страстна целувка. Глория леко потрепери — без да знае от какво… Розовобузестият отново се приближи към нея.

— Не ги гледай — прошепна той.

И почти веднага обви и другата си ръка около нея… дъхът му опари бузата й. Отново абсурдът взе връх над отвращението, а смехът й се оказа оръжие, по-силно от думите.

— О, мислех те за по-отворена — каза той.

— Какво значи „отворена“?

— Ами човек, който обича да… да се наслаждава на живота.

— А вие убеден ли сте, че да се целува човек с вас е забавно?

Бяха прекъснати от появата на Рейчъл и капитан Улф, които неочаквано застанаха пред тях.

— Вече е късно, Глория — каза Рейчъл. Бузите й бяха зачервени, а косата й бе разбъркана. — По-добре да останеш да спиш тук.

За миг Глория помисли, че офицерите ще си тръгват. После разбра. Стана от канапето с колкото се можеше по-безгрижно изражение.

Рейчъл обаче не схвана и продължи:

— Можете да вземете съседната стая. Там ще намерите всичко необходимо.

Колинс я гледаше с поглед на умоляващо куче. Капитан Улф фамилиарно бе обгърнал талията на Рейчъл. Те чакаха.

Но примамката на непозволената връзка, колкото и да бе ярка, загадъчна и дори леко пикантна, не предизвика никаква тръпка у Глория. Ако искаше, би могла да остане без всякакво колебание, без съжаление. Тя обаче посрещна хладнокръвно шестте враждебни и изпълнени с обида очи, вперени в нея, които я проследиха, докато излезе през коридора, и я изпратиха с насилена учтивост.

„Той не бе дори достатъчно отворен, за да предложи да ме изпрати — помисли си тя в таксито, а после отпрати мисълта с възмущение: — Каква безкрайна простотия!“

Галантност

През февруари тя изпита съвсем различно преживяване. Тюдор Беърд, стар познат, за когото навремето бе мислила да се омъжи, мина през Ню Йорк на път за Авиационния корпус и й се обади. Ходиха няколко пъти на театър и за нейно голямо забавление само за една седмица той се оказа по-влюбен в нея от всякога. Тя го поощряваше и твърде късно осъзна, че не постъпва добре. Стигна се дотам, че където и да отидеха, той седеше до нея, потънал в нещастно мълчание.

Един от първите по успех в Йейл, той притежаваше съответната сдържаност на „добър човек“ и, разбира се, съответните предразсъдъци и придружаващата ги липса на правилни идеи — всичко онова, което Антъни я бе учил да презира, но от което тя въпреки всичко се възхищаваше. За разлика от повечето себеподобни младежът не бе досаден. Той бе красив, с леко чувство за хумор и когато беше с него, тя чувстваше, че поради същността на характера си — дори да се наречеше това глупост, вярност, сантименталност или нещо не чак толкова точно определено — той би направил всичко по силите си, за да й достави удоволствие.

Това той й каза между другото, много коректно и със замислено мъжествено изражение, което прикриваше истинско страдание. Тя изобщо не го обичаше, но изпитваше все по-голямо съжаление към него, затова го целуна една вечер, когато той бе тъй очарователен, като останка от изчезващо поколение, живеещо със самодоволни и приятни илюзии, но което отстъпваше пред напора на по-малко галантните глупаци. Впоследствие се радваше, че го е целунала, тъй като на следващия ден, когато самолетът му бе паднал от петстотин метра височина над Минеола, едно парче от бензиновия мотор се бе забило право в сърцето му.

Глория сама

Когато мистър Хайт й съобщи, че делото няма да се гледа преди есента, тя реши, без да казва на Антъни, да се снима в киното. Когато той видеше нейния успех — сценичен и финансов, — когато видеше, че тя е успяла да постигне онова, което иска, благодарение на Джоузеф Блокман, без да дава нещо в замяна, щеше да се отърве от глупавите си предразсъдъци. Тя лежа будна до среднощ, правейки планове за кариерата си, предвкусвайки удоволствието от успеха си, а на сутринта се обади във „Филмс пар екселанс“. Отговориха й, че мистър Блокман е в Европа.

Но тя бе дотолкова обхваната от тази мисъл, че реши да премине през пробните снимки на филмовите агенции. И както често се случваше, обонянието й работеше срещу добрите й намерения. А филмовата агенция миришеше тъй, сякаш отдавна бе прекратила жизнените си функции. Глория изчака пет минути, оглеждайки непривлекателните си конкурентки — после бързо излезе и се запъти към най-отдалечените кътчета на Сентръл Парк, откъдето не си тръгна, докато не хвана настинка. Като че се опитваше да проветри костюма си от неприятната миризма на агенцията.

През пролетта от писмата на Антъни започна да разбира — не конкретно от някое, а като общо впечатление, — че той не искаше тя да замине на Юг. Мислите му бяха обзети от натрапчиво повтаряни нелепи оправдания, които бяха толкова несъстоятелни и създаваха впечатлението за фройдистка последователност. Той ги редеше във всяко писмо, сякаш се страхуваше, че е забравил да ги спомене в предишното, а очевидно изпитваше отчайваща необходимост да впечатли Глория с тях. И безразборните му писания, изпълнени с нежни умалителни думи, започнаха да стават все по-механични и принудени — сякаш след като бе написал писмото, той го бе прочел отново и беше прибавил пропуснатите любезности, досущ като епиграмите в пиесите на Оскар Уайлд. Тя взе решение, отхвърли го, беше ту ядосана, ту потисната — накрая гордо изхвърли Антъни от мислите си и с нарастваща хладина сложи край на кореспонденцията от своя страна.

Напоследък имаше много занимания. Неколцина авиатори, с които се бе запознала покрай Тюдор Беърд, дойдоха в Ню Йорк, за да се видят с нея, а освен това се появиха и двама други бивши нейни обожатели, които бяха настанени в лагера Дикс. Когато тези мъже получиха назначението си за чужбина, те, така да се каже, я предадоха в наследство на приятелите си. Но за да избегне втори неприятен инцидент с някой нов капитан Колинс, тя искаше да бъде сигурна, че всеки нов офицер, с когото се запознаваше, не хранеше никакви погрешни илюзии за нейното положение и намерения.

С идването на лятото тя свикна, подобно на Антъни, да следи списъка на жертвите, като изпитваше някакво почти меланхолично удоволствие да научи за смъртта на някого, с когото навремето бе танцувала или пък е брат на някой от нейните ухажори. Докато армиите напредваха към Париж, тя си мислеше, че светът най-после върви към своето неизбежно и напълно заслужено унищожение.

Тя бе на двадесет и седем години. Рожденият й ден мина почти незабелязано. Преди години се бе изплашила, когато стана на двадесет, после донякъде, когато стана на двадесет и шест — но сега гледаше в огледалото със спокойно самоодобрение британската свежест на лицето си и фигурата си — по момчешки гъвкава, както и преди.

Опитваше се да не мисли за Антъни. Сякаш пишеше на чужд човек. Каза на познатите си, че са го произвели ефрейтор, и дори се обиди, когато те проявиха учтива незаинтересованост. Една нощ плака, защото й беше мъчно за него — ако бе поне малко по-отзивчив, тя щеше да отиде при него без каквото и да било колебание още с първия влак — във всеки случай той се нуждаеше от грижи, а сега тя чувстваше, че би могла да се справи дори с това. Напоследък, лишена от непрестанните му удари върху моралната й сила, се чувстваше почти възродена за нов живот. Преди той да замине, всяка случка я караше да размишлява за пропуснатите си възможности. Сега се върна към нормалното си състояние — силна, изпълнена с презрение към останалите, живееща ден за ден. Купи си кукла и й уши рокля; плака над „Етън Фром“; после се отдаде на романите на Голзуърди, когото харесваше заради дарбата му да пресъздаде, използвайки пролетния мрак, онази младежка илюзия за романтичната любов, която жените винаги очакват и за която винаги си спомнят.

През октомври писмата на Антъни зачестиха, станаха почти налудничави — и внезапно спряха. В продължение на месец тя впрегна всичките си сили и си наложи да не замине веднага за Мисисипи. После една телеграма й съобщи, че той е в болница и че трябва да го очаква в Ню Йорк до десетина дни. Подобно на някакво съновидение, той отново навлезе в живота й, прекосявайки балната зала през тази ноемврийска вечер — и през дългите часове, докато го притискаше до гръдта си, тя подхранваше илюзията си за щастие и сигурност, които вече почти не се беше надявала да познае отново.

Поражението на генералите

След седмица полкът на Антъни се върна в лагера на Мисисипи, за да бъде уволнен. Офицерите се затвориха в купетата на вагоните „Пулман“ и изпиха уискито, което бяха купили в Ню Йорк, а в товарните вагони войниците се напиха също според възможностите си. Всеки път, когато влакът спираше на някоя селска гара, те се преструваха, че току-що се завръщат от Франция, където само благодарение на тях германската армия била довършена. Тъй като носеха чуждестранни кепета и твърдяха, че не са имали време да си сложат позлатените нашивки, селяните бяха силно впечатлени и ги разпитваха как е било в окопите — на което получаваха отговора: „О, страхотно!“, придружен от мляскане с език и поклащане на глава. Отстрани на влака някой написа с тебешир „Ние спечелихме войната, сега се прибираме у дома“, при което офицерите се засмяха и оставиха надписа. Те изразходваха цялото си самохвалство в това позорно завръщане.

Докато влакът се носеше с грохот към лагера, Антъни изпитваше все по-голямо неспокойство, че може би Дот търпеливо ще го очаква на гарата. За негово облекчение нито я видя, нито чу за нея. Помисли си, че ако все още е в града, би се опитала да го намери. Значи бе заминала — което не го интересуваше особено. Искаше единствено да се върне при Глория — преродената и изпълнена с нова жизненост Глория. Когато най-после се уволни, той напусна ротата, качвайки се на един голям камион, сред тълпа, която издаваше приятелски, почти сантиментални викове за своите офицери, особено за капитан Дънинг. Капитанът от своя страна се бе обърнал към тях със сълзи на очи и бе говорил за удоволствието и т.н., за работата и т.н., за времето, което не бе пропиляно, и т.н. и за дълга и т.н. Беше скучно, но човешко. Антъни, чието съзнание бе освежено от прекараната в Ню Йорк седмица, се заслуша и у него се поднови предишната му ненавист към военната професия и всичко, което тя означаваше. В детските си сърца двама от всеки трима професионални офицери смятаха, че войните са измислени заради армиите, а не армиите заради войните. Антъни се зарадва да види генерали и офицери, които се скитаха отчаяно сред обезлюдения лагер, лишени от възможността да издават заповеди. Той се зарадва на колегите си от ротата, които се смееха презрително на опитите да ги подмамят да останат на военна служба. Обещаваха им да посещават разни „школи“. Знаеше той какви са тези „школи“.

Два дни по-късно бе при Глория в Ню Йорк.

Още една зима

Един късен следобед през февруари Антъни влезе в апартамента и почти опипом мина през тъмното коридорче. Стаята бе потънала в зимния здрач, а Глория седеше до прозореца. Когато той влезе, тя се обърна.

— Какво каза мистър Хайт? — попита тя с безразличие.

— Нищо — отвърна Антъни, — обичайните неща. Следващия месец може би.

Тя се вгледа в него. Слухът й бе привикнал към гласа му и долови лекото уплътняване на някои звукове.

— Пил си — отбеляза тя унило.

— Две-три чашки.

— О!

Той седна във фотьойла и се прозя. Последва кратко мълчание. След това тя неочаквано попита:

— Ходи ли при мистър Хайт? Кажи ми истината.

— Не — усмихна се той неловко. — Всъщност нямах време.

— Помислих си, че не си ходил… Той изпрати човек да те търси.

— Не ме е грижа. Писна ми да се въртя около кантората му. Все едно ми прави някаква услуга.

Той погледна Глория, сякаш очакваше някаква морална подкрепа от нея, но тя отново бе изпаднала в своето съзерцание на съмнителния и непривлекателен свят отвъд прозореца.

— Днес се чувствам уморен от живота — подхвана Антъни нерешително. Но тя мълчеше. — Срещнах един познат и си поговорихме в бара на „Билтмор“.

Здрачът като че ли внезапно се бе сгъстил, но никой от двамата не си направи труда да запали лампата. Потънали в бог знае какви размисли, те седяха, докато един порив на снежната вихрушка отвън не накара Глория да въздъхне лениво.

— А ти какво прави днес? — попита той, тъй като мълчанието й го потискаше.

— Четох списание, пълно с идиотски статии от преуспяващи автори за това колко ужасно било бедните хора да си купуват копринени ризи. И докато четях, не можех да мисля за нищо друго, освен колко много бих искала сиво палто от катерички… и как не можем да си го позволим.

— Можем.

— О, не!

— О, да. Ако искаш кожено палто, можеш да го имаш.

Гласът й, идващ през тъмнината, издаваше нотки на укор:

— Имаш предвид да продадем още една облигация ли?

— Ако е необходимо. Не искам да се лишаваш от нищо. Въпреки че, откакто се върнах, сме изхарчили доста пари.

— О, млъкни! — прекъсна го раздразнено тя.

— Защо?

— Защото ми писна непрекъснато да те слушам как говориш за това какво сме похарчили или пък какво сме направили. Ти се върна преди два месеца и оттогава почти всяка вечер ходим по разни събирания. И двамата сме го искали и затова го правим. Е, да си ме чул да се оплаквам? Но ти хленчиш през цялото време. Вече не ме интересува какво ще правим, нито какво ще стане с нас и поне мисля, че съм искрена. Но няма да понасям твоето хленчене и окайване…

— Знаеш ли, понякога не е много приятно да се живее с теб.

— Не съм длъжна да бъда приятна. Но и ти не правиш никакви опити да промениш нещата.

— Но аз…

— Ха! Това вече съм го чувала. Тази сутрин заяви, че няма да се докоснеш до алкохол, докато не си намериш работа. А дори не намери смелост да отидеш до мистър Хайт, когато той изпрати да те повикат.

Антъни стана и запали лампата.

— Слушай! — извика той, примигвайки. — Писна ми от твоя остър език.

— И какво ще направиш?

— Мислиш ли, че аз съм особено щастлив? — попита той, без да обръща внимание на нейния въпрос. — Да не би, според теб, да не знам, че не живеем както би трябвало.

В следващия миг Глория се доближи, треперейки до него.

— Не мога да понасям това! — избухна тя. — Няма да търпя да ме поучават. Ти с твоите страдания! Ти си един жалък страхливец и винаги си бил такъв!

Те се погледнаха глуповато в очите. Никой от тях не бе в състояние да впечатли другия, тъй като всеки от тях бе страхотно и болезнено отегчен. После тя влезе в спалнята и затвори вратата след себе си.

Завръщането на Антъни извади на преден план всичките им предвоенни разногласия. Цените се бяха повишили обезпокоително, а доходите им — обратно — се бяха снижили до половината от първоначалния си размер. Към това трябваше да се прибави и немалкият адвокатски хонорар на мистър Хайт. Имаше акции, купувани по сто долара едната, чиято цена сега бе спаднала до тридесет-четиридесет, а имаше и други инвестиции, от които въобще не се печелеше. Предишната пролет Глория трябваше да избира между това да напусне апартамента или да подпише нов договор за двеста двадесет и пет долара на месец. И тя бе подписала. Неминуемо, с нарастването на необходимостта да правят икономии, те установиха, че са семейство, което не може да пести. Отново се върнаха към старите си навици да се измъкват с уклончиви отговори, когато трябваше да плащат нещо. Уморени от безсилие, често обсъждаха какво би трябвало да направят — о! — утре или как щяха „да престанат да ходят по събирания“, или как Антъни щеше да започне работа. Но после се спускаше тъмнината и Глория, която бе свикнала да излизат всяка вечер, чувстваше как я обзема безпокойство. Тя заставаше до вратата на спалнята, дъвчейки яростно пръстите си, а понякога улавяше погледа на Антъни, който вдигаше очи от книгата пред себе си. След това иззвъняваше телефонът, нервите й се отпускаха и тя вдигаше слушалката с едва прикрито нетърпение. Някой се обаждаше, че щял да намине „само за няколко минути“, и — о! — умората от преструвките, появата на масичката с напитките, излизането на изтерзаните духове от бутилките, пробуждането — всичко бе като в някаква безсънна нощ, изпълнена с движение на сенки.

Зимата отмина и маршът на завръщащите се по Пето Авеню военни части ги караше все повече да осъзнават, че след пристигането на Антъни техните отношения изцяло са се променили. След повторния разцвет на нежността и страстта всеки от двамата бе изпаднал в някакво самотно мечтание, несподелено от другия, а нежностите помежду им очевидно бяха разменяни между две безразлични едно към друго сърца, сякаш глухи отзвуци от онова, което и двамата знаеха, че си е отишло.

Антъни отново бе обиколил офисите на нюйоркските вестници и отново бе получил поредица от учтиви откази от купчина чиновници, телефонистки и редактори. Навсякъде му казваха: „Пазим свободните си щатове за нашите хора, които са все още във Франция“. После в края на март погледът му попадна върху една реклама в сутрешния вестник, в която той съзря възможност за евентуална работа.

Вие можете да продавате!!!

Защо да не печелите, докато учите?

Нашите продавачи печелят между 50 и 200 $ седмично!

Следваше адресът на Медисън Авеню и указания за кандидатите да се явят в един часа същия следобед. Глория, хвърляйки поглед през рамото му по време на една от обичайните си късни закуски, видя как той плъзна безцелно поглед по обявата.

— Защо не опиташ? — предложи тя.

— О… Това сигурно е една от онези дивотии.

— Може и да не е. Пък и поне ще е някакъв опит.

По нейно настояване в един часа той отиде на посочения адрес, където се оказа, че е един от цяла група мъже, чакащи пред някаква врата. Имаше куриери от разни кантори, които очевидно използваха за целта работното си време, а също и един човек със съсухрено тяло и чепат бастун. Някои от мъжете бяха опърпани, с хлътнали бузи и подпухнали кървясали очи. Имаше и млади, очевидно още гимназисти. След петнадесетминутна блъсканица, по време на която всички се взираха един в друг с апатична подозрителност, се появи приятен младеж с вид на овчар, облечен във втален костюм, но с маниери на заместник-ректор, който поведе стадото нагоре по стълбите към една голяма зала, напомняща класна стая с безброй чинове. Тук многообещаващите търговци седнаха — и отново зачакаха. След известно време подиумът в края на залата се изпълни с половин дузина трезви, но в приповдигнато настроение мъже, които, с изключение на един, седнаха в полукръг с лице към публиката.

Изключението бе човекът, който изглеждаше най-трезвен, най-въодушевен и най-млад от групата и именно той пристъпи напред. Публиката го разглеждаше внимателно и с надежда. Той бе доста дребен и приятен на вид, като хубостта му бе по-скоро търговска, отколкото театрална. Имаше прави руси гъсти вежди и очи, които бяха почти неуместно честни. Той застана зад ораторската катедра — очите му сякаш щяха всеки момент да се впият в публиката — и протегна ръка с два вдигнати пръста. После, докато се олюляваше, опитвайки се да запази равновесие, залата притихна в очакване. Младежът завладя слушателите си с абсолютна увереност и когато заговори, думите му бяха ясни и сигурни, сякаш изречени с единствената цел да попаднат „право в ушите“.

— Господа! — започна той и спря.

Ехото от думите му се отрази чак в далечния край на залата. Лицата срещу него го гледаха с надежда, с цинизъм, с умора, като че бяха хипнотизирани, погълнати. Шестстотин очи бяха вперени напред и нагоре. С още по-жесток устрем, който напомни на Антъни за търкалянето на топка за боулинг, той се хвърли в морето на изложението си:

— Тази ярка и слънчева утрин вие отворихте любимия си вестник и видяхте една обява, която просто и без преструвки ви заяви, че можете да продавате. Това бе всичко — тя не съобщаваше „какво“, не казваше „как“, не обясняваше „защо“. Тя чисто и просто твърдеше, че вие, вие и именно вие — сочейки с пръст — можете да продавате.

И моята задача сега е да направя така, че вие да успеете, защото всеки човек е роден, за да успява, но хората пропиляват възможностите си. Няма да ви уча как да говорите, защото всеки човек е роден оратор, но не знае как да използва това умение. Моята работа е да ви кажа едно нещо, и то по такъв начин, че да го разберете — трябва да ви кажа, че вас, вас и именно вас ви очакват пари и успех и единствено вие сте тези, които трябва да отидете и да ги вземете.

В този момент един ирландец с мрачно изражение стана от мястото си в задната половина на залата и излезе.

— Този човек може би смята, че ще ги намери в бирарията на ъгъла. — Смях. — Няма да успее. Навремето и аз съм ги търсил там — смях, — но това беше, преди да направя онова, което всеки от вас, независимо дали е млад, или стар, беден или богат — лек шум от иронични забележки — може да направи. Това беше, преди да открия себе си!

Питам се, господа, дали някой от вас знае какво е „Задушевни беседи“. „Задушевни беседи“ е една малка книжка, в която преди пет години започнах да описвам онова, което бях открил като основни причини за човешкото поведение или успех — от Джон Д. Рокфелер, през Джон Д. Наполеон — смях, — чак до времето, когато Авел загуби правата си на първороден син за паница леща. Сега разполагаме със сто броя от тези „Задушевни беседи“. Онези от вас, които са искрени, които се интересуват от нашето предложение и които преди всичко не са удовлетворени от начина, по който се развиват нещата им засега, ще получат по една от тези книги, за да си я занесат вкъщи, след като излязат през онази врата там.

В джоба си имам четири току-що получени писма с отзиви за „Задушевни беседи“. Тези писма са подписани от хора, чиито имена са познати във всеки американски дом. Чуйте какво ми пишат от Детройт:

Скъпи мистър Карлтън,

Бих искал да поръчам още три хиляди екземпляра от „Задушевни беседи“, за да бъдат разпространени от моите дистрибутори. Тези книги направиха повече, за да подтикнат хората към работа, отколкото което и да било предложение за добро заплащане. Аз самият непрекъснато я чета и бих искал най-сърдечно да Ви поздравя за това, че сте открили корените на най-големия проблем, пред който е изправено нашето поколение — проблемът за продажбите. Това е скалистото дъно, което е в основата на страната ни.

С хиляди поздрави и благопожелания,

сърдечно Ваш

Хенри У. Теръл

Той изрече това име на три издихания, разделени от дълги паузи — сякаш очакваше това да възпроизведе някакво магическо въздействие. После прочете още две писма: едното от някакъв производител на прахосмукачки, а другото — от президента на Грейт Нордърн Дойли Къмпани.

— А сега — продължи ораторът — ще ви разкажа с няколко думи за нашето предложение, което ще ви убеди да се заемете с тази дейност с подходящата нагласа. Казано накратко, то е следното: „Задушевни беседи“ е регистрирана като фирма. Ние ще дадем тези малки брошури в ръцете на всяка голяма организация, всеки търговец и всеки човек, който знае — не казвам „мисли“, а „знае“, — че може да продава! Ние предлагаме на пазара част от акциите на „Задушевни беседи“ и за да бъде разпространението им колкото се може по-голямо, но и за да покажем жив и конкретен пример за това какво представлява търговията или по-скоро какво може да бъде тя, ние ще дадем на онези от вас, които са убедени в начинанието, възможността да продават акции. Не ме интересува какво сте се опитвали да продавате преди, нито пък как сте се опитвали да го продавате. Няма значение на колко години сте. Искам само да знаете две неща — първо, дали искате да успеете и, второ, дали сте готови да работите за успеха си.

Името ми е Сами Карлтън — не „мистър“ Карлтън, а просто „Сами“. Аз съм обикновен неглупав човек, който няма превзети представи за себе си. Искам да ме наричате „Сами“.

Е, днес няма да ви кажа нищо повече. Искам утре онези от вас, които са премислили и прочели брошурата „Задушевни беседи“ (ще я получите на излизане), да се върнат в същата тази стая по същото време и тогава ще поговорим повече за предложението и ще ви обясня какви са принципите на успеха, както аз ги разбирам. Ще ви накарам да почувствате, че вие, вие и именно вие можете да продавате!

За миг гласът на мистър Карлтън отекна в залата, а после заглъхна. Последва тропот от много крака и шумната тълпа избута Антъни от стаята.

По-нататъшни перипетии със „Задушевни беседи“

Със смях, в който се долавяше ирония, Антъни разказа на Глория за своето търговско начинание. Но тя го слушаше със сериозен вид.

— Пак ли ще се откажеш? — попита хладно.

— Но… да не би да очакваш, че аз…

— Никога нищо не очаквам от теб.

Той се поколеба.

— Е, аз не виждам защо трябва да се заливам от смях заради подобни истории. Ако има нещо по-изтъркано от старите истории, това са новите лъжи.

От страна на Глория се изискваше удивителна морална енергия, за да го сплаши дотолкова, че да отиде на следващия ден в залата. Когато влезе, леко упоен от прочита на приспивателните изразни средства на брошурата „Задушевни беседи“, той намери едва петдесетина души от първоначалните триста, които очакваха появата на жизнения и властен Сами Карлтън.

Този път жизнените и властни сили на мистър Карлтън бяха изразходвани за разясняването на това велико творение на разума — теорията за продажбите. Той препоръча да се формулира предложението, а след това да не се пита: „А сега ще купите ли?“ — не това беше начинът — о, не! Начинът! Начинът беше да се формулира предложението, а после, след като противната страна е доведена до състояние на изтощение, да се постави категоричният въпрос: „Вижте сега! Загубихте ми времето да ви обяснявам тези неща. Съгласихте се с доводите ми. Единственото, което искам да ви попитам, е: колко акции искате?“

Докато мистър Карлтън трупаше доводите си, Антъни започна да изпитва някакво доверие в него и това го отвращаваше. Човекът май знаеше за какво говори.

Очевидно преуспяващ, той се бе издигнал дотам, че да обучава останалите. На Антъни не хрумна мисълта, че хората, които имат търговски успехи, рядко знаят как е станало това или защо е станало, а в случая с дядо му — каквито и причини да изтъкваше, те винаги бяха неточни и абсурдни.

Антъни забеляза, че от многобройните възрастни мъже, които се бяха отзовали на първата обява, на втория ден дойдоха само двама, а сред тридесетината чудаци, които се появиха на третия ден, за да чуят търговските указания на мистър Карлтън, се забелязваше един-единствен сивокос мъж. Тези тридесетина ентусиасти бяха като покръстени в нова вяра. С полуотворени уста те следяха движението на устните на мистър Карлтън. Олюляваха се на столовете си и в паузите между неговите изречения шушукаха одобрително помежду си. Въпреки това от неколцината избраници, по думите на мистър Карлтън „подходящи да вземат благата, които по право и заслуги им се полагаха“, по-малко от половин дузина съчетаваха у себе си минимално лично излъчване с великия талант да бъдат „подбудители“. Каза им се обаче, че всеки притежава вроден талант да убеждава — просто трябваше да повярва страстно в онова, което продаваше. Мистър Карлтън дори насърчи всеки от тях да купи няколко акции за себе си, по възможност, за да подсили собствената си искреност.

После, на петия ден, Антъни излезе на улицата с усещането на човек, който е търсен от полицията. Действайки според инструкциите, той си набеляза една висока административна сграда и реши да се изкачи до последния етаж, а после да започне да слиза, обхождайки всички канцеларии, на чиито врати имаше табелки с имена. Но в последния момент се разколеба. Може би щеше да бъде по-подходящо да привикне към мразовитата атмосфера, която предчувстваше, че го очаква, като се опита да потърси други офиси, например на Медисън Авеню. Той се вмъкна в един безистен, който изглеждаше относително добре разработен. Видя на една врата табелка „Арх. Пърси Б. Уедърби“, отвори победоносно и влезе. Млада жена срещу него вдигна въпросителен поглед.

— Мога ли да видя мистър Уедърби? — Антъни се зачуди дали гласът му трепери.

Тя колебливо сложи ръка върху слушалката.

— Как се казвате, моля?

— Той не ме… познава. Името ми няма да му говори нищо.

— Каква работа имате с него? Да не сте застрахователен агент?

— О, не, нищо подобно — побърза да отрече Антъни. — О, не. Отнася се за… личен въпрос.

Той се усъмни дали трябваше да каже това. Всичко изглеждаше толкова просто, когато мистър Карлтън го представяше на възпитаниците си: „Не се оставяйте да не ви допуснат! Покажете, че сте твърдо решени да говорите, и ще ви изслушат!“

Момичето се поддаде на въздействието на приятното меланхолично лице на Антъни и след миг вратата на вътрешния кабинет се отвори и оттам излезе висок мъж с криви крака и мазна коса. Той се приближи към Антъни с едва прикрито нетърпение.

— Искали сте да ме видите по личен въпрос?

Антъни трепна.

— Исках да говоря с вас — каза той предизвикателно.

— За какво?

— Трябва ми малко време, за да ви обясня.

— Добре, за какво става дума? — гласът на мистър Уедърби издаваше засилващо се раздразнение.

И тогава Антъни заговори, наблягайки върху всяка дума, върху всяка сричка:

— Не зная дали сте чували за поредицата брошури, наречена „Задушевни беседи“?

— Мили боже! — извика арх. Първи Б. Уедърби. — Вие да ме развълнувате ли се опитвате?

— Не, отнася се за бизнес. „Задушевни беседи“ е регистрирана като фирма и ние предлагаме на пазара част от нашите акции.

Гласът му бавно заглъхна, обезпокоен от презрителния взор, който неволната му жертва бе вперила в него. Той продължи да се бори още около минута, като ставаше все по-чувствителен и все повече се оплиташе в собствените си думи. Увереността му се изпари и сякаш отнесе със себе си частици от тялото му. Арх. Пърси Б. Уедърби приключи разговора почти безмилостно.

— Мили боже! — изригна той отвратен. — Това ли наричате „личен въпрос“!

Махна с ръка и влезе в кабинета си, като затръшна вратата след себе си. Без да се осмели да погледне секретарката, Антъни засрамено се измъкна от стаята. Облян в пот, той застана в коридора, сякаш всеки момент очакваше някой да се появи и да го арестува. В забързания поглед на всеки посетител неизбежно различаваше искри на презрение.

След час, с подкрепата на две силни уискита, той се реши да направи нов опит. Влезе в работилницата на един водопроводчик, но когато спомена за какво е дошъл, майсторът набързо навлече палтото си и грубо заяви, че отива да обядва. Антъни учтиво отбеляза, че би било безполезно да опитва да продава нещо на човек, който е гладен, с което другият напълно се съгласи.

Тази случка окуражи Антъни. Той започна да се самоубеждава, че ако водопроводчикът не бързаше за обяд, може би поне щеше да го изслуша.

Минавайки покрай няколко сергии и шарени базари, Антъни влезе в една бакалница. Словоохотливият собственик му обясни, че преди да купи каквито и да било акции, щял да изчака и да види как краят на войната ще се отрази на пазара. На Антъни това се стори несправедливо. В утопичния търговски свят на мистър Карлтън единствената причина, поради която потенциалните купувачи не биха купили акции, бе изтъкваното от тях съмнение в надеждността на инвестицията. Очевидно бе детински лесно да бъде убеден човек в това състояние да вложи парите си в подобно начинание. Но тези хора — защо всъщност те изобщо не се замисляха дали да купят нещо?

Антъни се подкрепи с още няколко питиета, преди да пристъпи към четвъртия си клиент — един агент на недвижимо имущество. Въпреки това последва удар, категоричен като силогизъм. Агентът на недвижимо имущество каза, че имал трима братя, които се занимавали с инвестиции. Антъни се почувства като крадец, влязъл с взлом в чуждо жилище, затова се извини и побърза да излезе.

След поредното питие му хрумна блестящата идея да продава акции сред барманите на Лексингтън Авеню. Това му отне няколко часа, тъй като се наложи във всеки бар да изпие по няколко питиета, за да ги предразположи да разговарят за бизнес. Те обаче единодушно твърдяха, че ако имат пари да купуват акции, не биха били бармани. Сякаш се бяха наговорили. Към пет часа Антъни вече бе съвсем „накиснат“ и установи, че все по-набързо го отпращат с насмешка.

И тогава, в пет часа, полагайки огромни усилия да се съсредоточи, той реши, че би трябвало да внесе повече разнообразие в агитацията си. Избра един средно голям деликатесен магазин и влезе. В момент на просвещение той осъзна, че трябваше да омае не само продавача, но и всички клиенти. Може би тогава поради психологическия ефект на стадния инстинкт те щяха да започнат да купуват като едно удивено и внезапно поддало се на убеждението цяло.

— Тоози слеедообед — подхвана той с висок и плътен глас — иимам еедно маалко преедложеение.

Ако целта му беше хората да замълчат, постигна я. Някакво страхопочитание се възцари сред половината дузина пазаруващи домакини и побелелия старец с шапка и престилка, който разфасоваше пилета зад щанда.

Антъни извади купчина книжа от папката си и бодро ги размаха.

— Купете си акции — предложи той — при най-изгодни условия! — Тази фраза му хареса и Антъни продължи в същия дух: — Не би могло да има по-добри условия… — тук мисълта му се замъгли и той премина към заключението, което бе поднесено с подходящи жестове, донякъде ограничени от необходимостта да се държи за тезгяха с една, а дори и с две ръце. — Вижте сега! Отнехте ми времето. Не искам да знам защо няма да купите акции. Искам само да ми кажете защо. И искам да ми кажете колко!

Според очакванията му в този момент те вече трябваше да са го наобиколили с чекови книжки и писалки в ръце. Осъзнавайки, че вероятно не са схванали предложението му, Антъни с инстинкта на актьор повтори последните си реплики:

— Вижте сега! Отнехте ми времето. Изслушахте предложението. Съгласихте се с доводите ми, нали? Значи, искам само да ми кажете: колко акции?

— Слушай! — намеси се нов глас. Един едър мъж, чието лице бе украсено със симетрични жълтеникави мустаци, бе излязъл иззад оградената със стъкло кабина в задната част на магазина и се нахвърли върху Антъни: — Слушай, ти…

— Колко? — повтори непреклонният бизнесмен. — Вие ми отнехте времето…

— Ей, ти! — извика собственикът. — Ще се обадя да те приберат в полицията.

— Съмнявам се! — отвърна Антъни предизвикателно. — Искам само да ми кажете колко.

От всички краища на магазина се надигна лек шум от коментари и протести.

— Колко ужасно!

— Той е някакъв маниак.

— Той е мъртвопиян.

Собственикът рязко хвана Антъни за ръката.

— Излизай или ще извикам полиция.

Известни останки от здрав разум накараха Антъни да кимне и неохотно да върне акциите обратно в папката си.

— Колко? — попита той, този път доста по-колебливо.

— Всичките, ако е необходимо! — изгърмя в отговор противникът му, а жълтеникавите му мустаци трепереха яростно.

— Продавам ги, да знаете.

След това Антъни се обърна, направи дълбок поклон към присъстващите и с несигурни стъпки излезе от магазина. На ъгъла хвана едно такси и се прибра в апартамента. Там се стовари върху канапето и веднага заспа, тъй го намери Глория. Дъхът му изпълваше стаята с неприятната си лютивина, а ръката му стискаше отворената папка.

Освен в случаите, когато пиеше, усещанията му се бяха притъпили до тези на здрав старец, а когато през юли обявиха сухия режим, той откри, че онези, които можеха да си го позволят, разполагаха с много повече алкохол отпреди. Домакините сега изваждаха бутилка по най-незначителни поводи. Склонността да се демонстрира притежанието на алкохол бе проява на същия инстинкт, който караше хората да украсяват жените си с бижута. Да имаш алкохол, бе нещо похвално, почти като знак за достойнство.

Сутрин Антъни се събуждаше уморен, нервен и загрижен. Спокойният летен здрач и моравият мраз на утрините предизвикваха у него еднакво безразличие. Съвсем за кратко всеки ден, освежен от топлината на първото за деня уиски, умът му се връщаше към онези опалесцентни блянове за бъдещо щастие — наследството на щастливите и прокълнатите. Но това бе съвсем за кратко. Колкото повече се опиваше, бляновете избледняваха и той заприличваше на объркано привидение, което се луташе в процепите на собствения си мозък и внезапно хлътваше в затъпелите от пиянство и бездушие дълбини. В една юнска вечер бе провел яростен спор с Моури по някакъв крайно тривиален въпрос. На следващата сутрин смътно си спомняше, че бе ставало дума за счупена бутилка шампанско. Моури му бе казал да изтрезнее, а Антъни се бе почувствал толкова обиден, че в изблик на достойнство се беше надигнал от масата, бе хванал ръката на Глория и отчасти водейки я, отчасти влачейки я, я бе натикал в едно такси, като бе оставил Моури с вечерята, поръчана за трима, и с билетите за опера.

Този вид полутрагично фиаско бе станало нещо толкова обичайно, че когато се случваше, Антъни дори не чувстваше необходимост да се разкайва. Ако Глория протестираше — а напоследък тя повечето време прекарваше потънала в размисли и мълчание, — той или се впускаше горко да оправдава себе си, или напускаше апартамента в мрачно настроение. Никога след инцидента на гарата в Редгейт той не й бе посегнал в гнева си — въпреки че имаше случаи, в които се разтреперваше от яд и само някакъв инстинкт го възпираше. И както бе вярно това, че все още я обичаше повече от което и да било друго същество, вярно бе и това, че все по-силно и все по-често изпитваше омраза към нея.

Засега съдиите от Апелационния съд не бяха успели да вземат някакво решение, но след поредното отлагане те все пак преразгледаха становището на предишната инстанция — машината на правосъдието се задвижи. Едуард Шатълуърт получи копие от възражението. Делото щеше да бъде разгледано от по-висш съд и се очертаваше ново безкрайно чакане. Шест месеца, а може би и година. Вече всичко им се струваше невероятно нереално, далечно и несигурно.

През цялата зима имаше една дреболия, която беше незабележим, но вездесъщ дразнител — въпросът със сивото кожено палто на Глория. По онова време през няколко метра по Пето Авеню се разхождаха жени, загърнати в дълги наметки от катерички. Те бяха почти като ходещи топки от кожа. Изглеждаха дори неприлично, напомняха на държанки, демонстриращи богатството на покровителите си, подчертаваха животинското начало у жената… И въпреки всичко — Глория искаше сиво кожено палто.

Разговорите на тази тема — или по-скоро споровете, тъй като много по-често, отколкото през първата година от брака им, всеки разговор преминаваше в горчив спор — бяха изпълнени с фрази като „по всяка вероятност“, „крайно вбесен“, „така е, независимо от всичко“, както и свръхнатовареното „каквото и да кажеш“. Те стигнаха до заключението, че не биха могли да си позволят такова палто. И тъй, постепенно това палто се превърна в символ на нарастващите им финансови притеснения.

Според Глория намаляването на доходите им бе забележително явление, за което не съществуваше обяснение или прецедент — фактът, че това успя да се случи само в рамките на пет години, й изглеждаше почти преднамерена жестокост, замислена и осъществена от някакъв злобен Бог. След като се ожениха, седем хиляди и петстотин долара годишно им се струваха предостатъчна сума за младо семейство, особено когато бе подсилена от надеждата за много милиони. Глория успя да разбере, че богатството им намаляваше не само количеството си, но и покупателната си сила едва когато адвокатският хонорар на мистър Хайт в размер на петнадесет хиляди долара направи този факт внезапно и болезнено очевиден. Когато Антъни получи призовка за армията, доходите им възлизаха на малко повече от четиристотин долара на месец, а още тогава икономиката бе в криза. Но при завръщането на Антъни в Ню Йорк те установиха, че финансовото им състояние е още по-тревожно. Получаваха едва четири хиляди и петстотин на година от инвестициите си. И докато делото за завещанието се движеше пред тях, подобно на някакъв упорит мираж, а заплахата от финансова криза надвисваше все по-силно, те откриха, че е невъзможно да живеят със сегашните си доходи.

И тъй, Глория преживя и без кожено палто. Всеки ден тя минаваше по Пето Авеню с поизносената си къса пелерина от леопардова кожа, която сега беше безнадеждно остаряла. През месец те продаваха по една облигация и въпреки това, след като плащаха сметките, им оставаха пари колкото за текущи разходи. Изчисленията на Антъни показваха, че капиталите им щяха да стигнат за още около седем години. Глория бе силно огорчена, когато на едно дълго и обилно полято с алкохол събиране, към края на което на Антъни му хрумна да съблече сакото, жилетката и ризата си, а дори се наложи и да бъде подкрепян от стоящите до него, те похарчиха сума, която надвишаваше два пъти стойността на сивото палто от кожи на катерички.

Ноември напомняше по-скоро за циганско лято, нощите бяха топли, топли… — което бе съвсем ненужно, тъй като лятото беше свършило работата си. Песните на „Бебето Рут“ бяха счупили националните рекорди от първия път, а боксьорът Джак Демпси бе счупил челюстта на Джес Уилърд в Охайо. В бедните европейски страни се наблюдаваше обичайното изобилие на деца с подути от глад стомаси, а дипломатите полагаха обичайните си усилия да опазят света, за да може той да бъде сполетян от нови войни. В Ню Йорк пролетариатът бе подложен на „дисциплиниране“, а шансовете за влизане в Харвард бяха три на сто. Мирът наистина се бе установил, а с него идваха и нови дни.

Глория лежеше върху леглото си в апартамента на Петдесет и седма улица и се въртеше. От време на време се надигаше, отмяташе от себе си излишната завивка и дори помоли Антъни, който лежеше буден до нея, да й донесе чаша леденостудена вода. „Не забравяй да сложиш лед — настоя тя, — от чешмата не е достатъчно студена.“ През тънките пердета се виждаше надвисналата над покривите кръгла луна, а отвъд нея небето се озаряваше от сиянието на Таймс Скуеър. Глория наблюдаваше двата несъвместими източника на светлина, а мислите й се въртяха около емоцията или по-скоро около сложното преплитане на емоции, които я бяха споходили през деня, и вчера, и през последния ден, в който бе мислила ясно и последователно за нещо — което май беше, докато Антъни се подвизаваше в армията.

През февруари тя щеше да навърши двадесет и девет години. Този месец вещаеше някаква злокобна неизбежност — през всичките мъгляви и полутрескави часове тя се питаше дали в края на краищата не бе пропиляла крехката си красота, дали съществуваше такова нещо като полза от добродетели, обречени на сурова и неизбежна тленност.

Преди години, когато беше на двадесет и една, тя бе написала в дневника си: „Красотата иска единствено да й се възхищават, да бъде обичана, да бъде отглеждана внимателно, а после да бъде подарена на любимия избраник, сякаш е букет от рози. Струва ми се, доколкото мога да преценя, че моята красота трябва да бъде използвана така…“

А сега, през целия този отчаян ноемврийски ден и неговото мръсно бяло небе, Глория си мислеше, че може би не е била права. За да запази целостта на естествените си добродетели, тя бе престанала да търси любовта. Когато първоначалният пламък на екстаза бе поизбледнял, утихнал, угаснал, тя бе започнала да се опитва да запази — какво? Озадачаваше я това, че вече не знаеше какво пази — сантиментален спомен за някакво дълбоко и фундаментално понятие за чест. Сега тя се съмняваше дали в начина й на живот имаше някаква морална значимост, дали имаше смисъл да върви безгрижна и неразкайваща се за нищо по най-ярката от всички пътеки и да запази гордостта си, като остане вярна на себе си, или пък да върши онова, което й се струваше красиво. От времето, когато едно момченце с якичка тип „Итън“ бе поискало да бъде неговото момиче, до последния случаен познат, чийто неспокоен и любопитен поглед бе доловила върху себе си, тя изпитваше нужда само от една безподобна прямота. Нея можеше да хвърли към някой поглед или дреха заедно с несвързана забележка (тя винаги говореше с накъсани фрази) и да измисли теория за своите безмерни илюзии, неизмерими разстояния, необхватна светлина. За да събуди душата у мъжете, да създаде щастие и отчаяние, трябваше да запази дълбоко в себе си гордост и гордостта да е неопетнена, разтапяща се, да бъде страстна и притежавана.

Глория знаеше, че дълбоко в сърцето си никога не бе искала деца. Реалността, земността, непоносимото усещане при раждането, заплахата за хубостта й — всичко това я ужасяваше. Тя искаше да съществува само като цвете, което осъзнаваше красотата си и се опитваше да я удължи и запази. Сантименталността й бе в състояние отчаяно да се придържа към собствените й илюзии, но ироничната й натура нашепваше, че майчинството е основното достойнство на женските павиани. И тъй, мечтите й бяха изпълнени единствено с дечица-духове, които бяха идеализиран символ на идеалната й любов към Антъни.

В крайна сметка красотата й беше единственото нещо, което в нито един момент не й бе изневерило. Тя никога не бе виждала красота като своята. Етичното или естетичното й съдържание бледнееха пред великолепната конкретност на розово-белите й крака, чистото съвършенство на тялото й и бебешките й устни, които сякаш бяха материален символ на целувките й.

През февруари тя щеше да навърши двадесет и девет години. Към края на дългата нощ все по-ясно осъзна, че те заедно с красотата щяха да се опитат да извлекат полза от себе си през следващите три месеца. Отначало не знаеше за какво, но постепенно проблемът се насочи към отдавнашното изкушение на киното. Сега намеренията й бяха сериозни. Нищо не би могло да я подтикне към действие тъй силно, както страхът й. Нямаше никакво значение и Антъни, бедният духом Антъни, слабият и сломен мъж с кървясали очи, към когото на моменти все още изпитваше нежност. Това беше без значение. През февруари тя щеше да навърши двадесет и девет години — оставаха й сто дни, толкова много дни… Утре щеше да отиде при Блокман.

Това решение й донесе успокоение. Ободри я мисълта, че по някакъв начин илюзията за красота може да бъде поддържана или запазена, може би върху целулоидната лента, след като реалността отмине. Е… утре.

На следващия ден тя се чувстваше слаба и болна. Опита се да излезе и само това, че успя да се подпре на пощенската кутия до вратата, я спаси от припадък. Мартиниканското момче, обслужващо асансьора, й помогна да се качи обратно и тя остана просната върху леглото, докато Антъни се върна и й помогна да се съблече.

В продължение на пет дни тя лежа болна от грип, който към края на месеца премина в двойна пневмония. Трескавите й мисли се лутаха в някаква невзрачна къща с тъмни стаи, където се опитваше да открие майка си. Искаше единствено отново да е момиченце, покровителствано от някаква благосклонна и по-висша сила, която обаче трябваше да бъде по-глупава и по-силна от самата нея. Като че ли любимият, когото винаги бе желала, бе единствено във въображението й.

„Odi profanum vulgus“[1]

Един ден, по средата на болестта на Глория, се случи любопитен инцидент, който обърка мислите на мис Макгавърн, квалифицираната медицинска сестра за доста време напред. Беше пладне, но стаята на пациентката й бе затъмнена и тиха. Мис Макгавърн стоеше близо до леглото и смесваше някакви лекарства, когато мисис Печ, която очевидно бе дълбоко заспала, изведнъж седна и заговори със силен глас.

— Милиони хора — каза тя — гъмжат като плъхове, бъбрят като маймуни, миришат като… глигани! Или въшки, предполагам. За един наистина изящен палат… на Лонг Айлънд, да речем… или дори в Гринидж… за един палат, пълен с картини от Стария свят и с изящни неща… с алеи, обградени от дървета, и зелени морави, и изглед към синьото море, и красиви хора в хубави дрехи… Бих жертвала стотици хиляди от тях, един милион от тях — тя вдигна слабата си ръка и щракна с пръсти. — Не ме е грижа за тях… разбирате ли?

Погледът, който тя насочи към мис Макгавърн след завършването на тази реч, бе странно неземен, странно напрегнат. После Глория се засмя леко язвително, отпусна се върху възглавницата си и отново заспа.

Мис Макгавърн бе объркана. Тя се чудеше какви ли бяха стотиците хиляди неща, които мисис Печ бе готова да пожертва заради своя палат. Долари, предположи тя… при все че май не ставаше дума за долари.

Киното

Беше февруари, седмица преди рождения й ден. Обилният сняг се бе напластил по пресечките на големите булеварди тъй, както мръсотията се застоява в цепнатините по пода. След затоплянето всичко се превръщаше в кална маса, която отделът за почистване на улиците отчаяно се опитваше да измие с големи маркучи. Вятърът бе обичаен за този период, но от това мразовитостта му не ставаше по-поносима. Той се вмъкваше през отворените прозорци на всекидневната, донасяйки със себе си отвратителните тайни на приземния етаж, но същевременно отнасяйки миризмата на застоял въздух и валмата цигарен дим от апартамента на семейство Печ.

Глория, загърната в топло кимоно, влезе в леденостудената стая, вдигна телефонната слушалка и набра номера на Джоузеф Блокман.

— Имате предвид мистър Джоузеф Блек? — попита телефонистката на „Филмс пар екселанс“.

— Блокман, Джоузеф Блокман. Б-ло…

— Мистър Джоузеф Блокман промени името си на Блек. С него ли искате да ви свържа?

— О… да.

Тя си спомни как веднъж в раздразнението си го бе нарекла „Блокхед“ право в лицето.

Свързаха я с кабинета му чрез още две секретарки, последната от които я попита за името. Едва когато чу в слушалката познатия му, но служебно безпристрастен глас, тя осъзна, че не се бяха виждали от години. А междувременно той бе сменил името си и сега се казваше Блек.

— Можеш ли да се срещнеш с мен? — попита тя с лекота. — Наистина става дума за работа. Най-после реших да опитам в киното… ако може.

— Ужасно се радвам. Винаги съм бил убеден, че ще ти хареса.

— Мислиш ли, че можеш да ми уредиш пробни снимки? — попита тя с арогантността, присъща на всички красиви жени, на всички жени, които поне в някакъв момент от живота си се бяха смятали за красиви.

Той я увери, че всичко зависи единствено от това кога тя иска да бъдат пробните снимки. По което и да е време? Е, щял да й позвъни по-късно същия ден и да й съобщи кога е удобно. Разговорът приключи с обичайните комплименти от двете страни. После от три до пет часа тя седя близо до телефона — без резултат.

На следващата сутрин обаче пристигна една бележка, която я зарадва и развълнува.

Скъпа моя Глория,

По една щастлива случайност ми попадна възможност, която ми се струва подходяща за теб. Бих искал да започнеш с нещо, което ще насочи вниманието към теб. В същото време, ако красиво момиче като теб бъде снимано във филм наред с някоя от изтърканите от употреба звезди, които са превзели всички компании, това само би дало повод за клюки. Има обаче една роля за младо момиче в продукцията на Пърси Б. Дебрис, която ми се струва тъкмо подходяща за теб и ще ти донесе слава. В главните роли играят Уила Сейбъл и Гастън Миърс, а за теб мисля, че ще бъде ролята на по-малката сестра.

Пърси Б. Дебрис, който е режисьор на продукцията, каза, че ако дойдеш в студиото вдругиден (четвъртък), ще ти направи пробни снимки. Ако ти е удобно, ще те чакам в десет часа.

С най-добри пожелания,

винаги верен

Джоузеф Блек

Глория реши, че Антъни не бива да разбере, докато тя не получи роля, затова се облече и излезе от апартамента, преди той да се бе събудил. Огледалото й, реши тя, я представи в обичайния й вид. Питаше се само дали се забелязват следи от неотдавнашното й продължително боледуване. Все още бе доста слаба, а и бузите й като че ли бяха леко хлътнали — но тя си внуши, че това е преходно състояние и че днес изглежда свежа както винаги. Беше си купила шапка и тъй като денят бе топъл, остави леопардовата кожа у дома.

В студията „Филмс пар екселанс“ съобщиха за нея по телефона и й казаха, че мистър Блек щял веднага да слезе. Тя се огледа. Някакъв дебел мъж с модно сако разхождаше две момичета. Едното от тях посочи купчина тънки пакети, натрупани на височина до гърдите покрай стената в продължение на пет-шест метра.

— Това е пощата на студията — обясни дебелият мъж. — Снимки на звездите, които имат договори с „Филмс пар екселанс“.

— О!

— Всяка снимка носи автограф на Флорънс Кели или Гастън Миърс, или пък Мак Додж. — Той смигна заговорнически. — Но пък когато Мини Макглук в далечния Соук Сентър получи снимката, тя ще си мисли, че автографът е истински.

— Значи това е печат?

— Разбира се. Само за да подпишат половината от тези снимки, на звездите би им отнело по осем часа на ден. Казват, че пощата на Мери Пикфорд й струвала петдесет хиляди годишно.

— Виж ти!

— Разбира се. Петдесет хиляди. Но това е най-добрата реклама…

Те се отдалечиха и разговорът им вече не се чуваше, а почти веднага след това се появи Блокман — с вид на изискан джентълмен на около четиридесет и пет години. Той поздрави Глория с учтива топлота и й каза, че никак не се е променила през изминалите три години.

Въведе я в една огромна зала, просторна като оръжеен склад и препълнена с всевъзможни прожектори и паравани. Всеки от декорите бе отбелязан с големи бели букви: Гастън Миърс Къмпани, Мак Додж Къмпани, или само „Филмс пар екселанс“.

— Била ли си в студио преди?

— Никога.

Харесваше й. Нямаше тежка миризма на театрален грим, нито на влажните и евтини костюми, които преди години я бяха отвратили по време на участието й в сценки от музикална комедия. Тук беше чисто. Всичко изглеждаше богато, пищно и ново. Сред един от декорите, изобилстващ с окачени картини от Манджурия, идеално дегизиран китаец играеше според даваните му по мегафон указания, а голямата блестяща машина пресъздаваше прастарата поучителна история, предназначена за облагородяването на националното съзнание.

Към тях се приближи червенокос мъж и заговори Блокман с фамилиарен тон, на което Блокман отвърна:

— Здравей, Дебрис. Запознай се с мисис Печ… Мисис Печ иска да се снима в киното, както вече ти обясних… Е, къде отиваме сега?

Мистър Дебрис — великият Пърси Б. Дебрис, както мислеше Глория — им показа един декор, който представляваше интериора на някаква канцелария. Около камерата имаше няколко стола, на които тримата седнаха.

— Била ли си в студио преди? — попита мистър Дебрис, хвърляйки към Глория поглед, изразяващ квинтесенцията на страстта. — Не? Е, ще ти обясня какво точно ще се случи. Ще направим така наречените пробни снимки, за да видим как се запечатват чертите ти върху лентата и дали имаш естествено сценично присъствие, а също и как се поддаваш на режисура. Няма защо да се притесняваш. Ще кажа на оператора само да заснеме стотина метра лента от един епизод, който съм отбелязал тук, в сценария. По него ще можем да преценим доста неща.

Той извади лист от написан на машина сценарий и й обясни епизода, който тя трябваше да изпълни. Някоя си Барбара Уайнрайт се бе омъжила тайно за младшия партньор във фирмата, в чийто офис се развиваше действието. Един ден тя случайно попада там и с любопитство оглежда мястото, където работи съпругът й. Иззвънява телефонът и след известно колебание тя вдига слушалката. Узнава, че съпругът й е бил блъснат от автомобил и е умрял на място. Тя е сломена. Отначало не може да осъзнае истината, но накрая проумява какво се е случило и припада.

— Значи, това е всичко — каза мистър Дебрис. — Аз ще застана ей там и ще ти давам указания какво да правиш, а ти ще се държиш, като че ме няма, и просто ще играеш така, както можеш. Само искаме да получим най-обща представа за екранното ти присъствие.

— Разбирам.

— Ще намериш гримове в стаичката зад онази завеса. Не слагай много. Само малко руж.

— Разбирам — повтори Глория, кимвайки. Тя неспокойно облиза устни с върха на езика си.

Пробните снимки

Глория предпазливо пристъпи в декора на офиса през истинската дървена врата и внимателно я затвори зад себе си. Изпита леко неудобство и неудовлетворение от облеклото си. Трябваше да си купи по-модна рокля за случая — все още можеше да си позволи да облича подобни неща, пък и по този начин би подчертала ефирната си младост.

Мислите й светкавично се върнаха към настоящето, пришпорени от гласа на мистър Дебрис, който дойде от мястото, обляно в бели светлини.

— Оглеждаш се за съпруга си… Сега — не го виждаш… разглеждаш обстановката с любопитство.

Тя долови равномерното бръмчене на камерата. Това я притесни. Неволно хвърли поглед в тази посока и се запита дали добре е гримирала лицето си. После си наложи да се върне към ролята — никога преди не бе чувствала, че движенията на тялото й могат да бъдат толкова банални, толкова неуместни, тъй лишени от грациозност и изящество. Тя се разходи из помещението, вземаше в ръце разни предмети и ги разглеждаше с глуповато изражение. После се взря в тавана, в пода, а особено внимание отдели на подострения молив върху бюрото. Накрая, тъй като не можеше да измисли какво друго да прави, нито пък какви други чувства да изразява, си наложи да се усмихне.

— Добре. Сега звъни телефонът. Зънзън! Покажи известно колебание, а после се обади.

Тя се поколеба, а после — твърде бързо, според нея — вдигна слушалката.

— Ало?

Гласът й звучеше глухо и нереално. Думите отекваха в празното пространство, сякаш изречени от някакво привидение. Абсурдността на сцената я ужаси… да не би те да очакваха, че без каквато и да е подготовка тя би могла да се вмъкне в кожата на този нелеп образ, лишен от всякаква мотивация?

— Не… не… още не! А сега слушай: „Джон Самър току-що бе блъснат от автомобил и загина на място!“

Бебешката устна на Глория бавно се отвори и застина. После:

— Сега затвори телефона! С трясък!

Тя се подчини, хвана се за масата, очите й бяха широко отворени и вперени в празното пространство. Най-сетне се почувства по-уверена.

— Господи! — извика тя. Стори й се, че гласът й прозвуча добре. — О, господи!

— Сега припадаш.

Тя присви коленете си, метна тялото си напред и остана бездиханна на пода.

— Добре! — извика мистър Дебрис. — Това е достатъчно, благодаря ти. Съвсем достатъчно. Стани. Свършихме.

Глория стана, посъбра достойнството си и изтупа полата си.

— Ужас! — засмя се тя хладно, въпреки че сърцето й щеше да се пръсне. — Беше кошмарно, нали?

— Как ти се стори? — усмихна се мистър Дебрис. — Трудно ли ти беше? Нищо не мога да кажа, докато не видя материала.

— Разбира се — съгласи се тя, опитвайки се да разгадае значението на думите му. Не успя. Май така би го казал, ако искаше да не й вдъхва особени надежди?

Малко след това тя си тръгна от студиото. Блокман й обеща, че в следващите няколко дни ще научи резултата от пробните снимки. Тъй като гордостта й не позволяваше да търси по-определено становище, тя се почувства доста несигурна и едва сега осъзна, че през последните три години възможността да направи кариера в киното доста е занимавала съзнанието й. През нощта многократно се опитваше да направи разбор на елементите — какво би могло да е в нейна полза и какво не. Не беше сигурна дали бе сложила достатъчно грим, дали не изглеждаше прекалено улегнала за ролята на двадесетгодишно момиче. Самата тя като че ли не беше особено доволна от изпълнението си. Появата й на сцената бе отвратителна — всъщност едва когато стигна до телефона, почувства известно успокоение, — но тогава снимките вече бяха почти приключили. Дано можеха да я разберат! Как й се искаше да опита отново. В главата й се породи налудничавата идея да позвъни на сутринта и да помоли за ново прослушване, но бързо се отказа от нея. Не беше нито уместно, нито учтиво да иска повече услуги от Блокман.

През третия ден на очакване тя бе станала съвсем неспокойна. Бе изхапала устните си до такава степен, че я боляха и кървяха, а когато се опитваше да ги намаже с лекарство, горяха непоносимо. Караше се непрекъснато с Антъни и накрая той излезе от апартамента, въпреки че навън бе лют студ. Но тъй като се бе уплашил от необичайната й хладина към него, той й позвъни след час, извини се и каза, че ще обядва в клуб „Амстердам“, единствения, за който все още имаше членска карта.

Минаваше един часът, а тя бе закусила към единадесет, поради което реши да пропусне обяда и излезе да се поразходи в парка. В три часа щяха да донесат пощата. Дотогава щеше да се е върнала.

Беше следобедът на една подранила пролет. Водата бързо изсъхваше по улиците, а в парка малки момиченца оживено тикаха колички с кукли насам-натам по алеите, след тях крачеха отегчени гувернантки по двойки, които със сериозен вид си споделяха тайните, които единствено гувернантките могат да имат.

Малкият й златен часовник показваше два часа. Трябваше да си купи нов часовник, от платина, продълговат и с инкрустирани диаманти. Такива часовници обаче струваха дори повече от сивите палта от катерички и, разбира се, сега бе невъзможно да си го позволи, както и всичко останало — освен ако не дойде съответното писмо… след около час… или точно петдесет и осем минути. После й оставаха четиридесет и осем… сега четиридесет и седем…

Малките момиченца весело тикаха количките си по влажните, но слънчеви алеи. Гувернантките бъбреха по двойки и споделяха загадъчните си тайни. Тук-там се забелязваше по някой опърпан старец, който се бе престрашил да просне вестници и да легне върху пейката, с надеждата, че обикалянето по тъмните ъгли е свършило и се задават приятните слънчеви следобеди.

Дълго време след това тя влезе в мрачното фоайе на сградата и видя момчето, което обслужваше асансьора, застанало до зацапаното стъкло на вратата.

— Има ли някаква поща за нас? — попита тя.

— Горе е, госпожо.

Телефонната централа в кабинката му изпищя с отвратителен звук и Глория го изчака да се обади. Стомахът й се сви на топка, докато асансьорът със скърцане я отнесе до жилището им — етажите се редяха един след друг като векове и всеки един бе зловещ, обвиняващ, значим. Писмото, бяло петно от проказа, лежеше върху мръсните плочки в коридора…

Скъпа моя Глория,

Вчера следобед гледахме филмовия материал от прослушването и мистър Дебрис смята, че за ролята, която е имал предвид, се нуждае от по-млада жена. Той каза, че изпълнението ти било добро и че имало някаква малка роля — на една високомерна и богата вдовица — която според него ти би могла…

Глория отчаяно се вгледа през прозореца и спря погледа си, когато той попадна на нивото на приземния етаж. Тя обаче не виждаше ясно отсрещната сграда, тъй като сивите й очи бяха пълни със сълзи. Влезе в спалнята, стискайки смачканото писмо в ръка, и падна на колене пред дългото огледало върху вратата на гардероба. Ставаше на двадесет и девет години, а светът се разтапяше през очите й. Опита се да си внуши, че причината е била в грима, но чувствата й бяха прекалено дълбоко наранени, за да може да изпита каквато и да било утеха.

Глория се напрегна, за да види образ пред себе си, тъй силно, че я заболяха слепоочията. Да, бузите й бяха все тъй леко хлътнали, ъгълчетата на очите й бяха обкръжени от едва забележими бръчици. Очите бяха различни. Да, бяха се променили!… И тогава тя внезапно осъзна колко уморени бяха тези очи.

— О, хубавото ми лице — прошепна тя в изблик на страстна печал. — О, красивото ми лице! О, не искам да живея без красивото си лице! О, какво му се е случило?

После се плъзна към огледалото и, също както при пробните снимки, притисна лицето си към пода и се разхълца. Това бе първият й голям неуспех.

[1] „Мразя невежата тълпа“, Хораций, „Оди“, III, 1. — Б.пр. ↑

III. Без значение

След още една година Антъни и Глория бяха заприличали на актьори, които бяха загубили костюмите си, но нямаха гордост да продължат да играят в трагедията — дотолкова, че една вечер в „Плаза“ мисис и мис Хълм от Канзас Сити им обърнаха гръб. Причината бе в това, че мисис и мис Хълм, както и повечето хора, се отвращаваха от подобията на собствената си атавистична същност.

Новият им апартамент, за който плащаха по осемдесет и пет долара месечно, се намираше на Клермънт Авеню, на две пресечки от река Хъдсън. Живееха в него вече месец, когато в един късен следобед ги посети Мюриъл.

Залезът на границата между пролетта и лятото бе възхитителен. Антъни лежеше на канапето и гледаше към Сто двадесет и седма улица при реката, където виждаше едно малко живописно зелено тревно петно. На другия бряг имаше лунапарк. Скоро щеше да се стъмни и стоманените паяци щяха отново да заблестят в небето — подобно на омагьосан замък сред тропиците.

Антъни бе открил, че улиците в близост до техния апартамент бяха изпълнени с деца. Тези улици бяха все пак по-приятни от онези в Мариета, но, общо взето, много си приличаха. Тук-там се срещаха латернаджии, двойки млади момичета, които отиваха до Магазина на ъгъла, за да си купят сладолед и сода, и мечтаеха безкрай под небето.

Улиците вече бяха потънали в здрач, децата играеха, крясъците им достигаха чак до отворения прозорец на апартамента, а Мюриъл, която бе дошла да види Глория, му бъбреше безспирно от отсрещния край на притъмнената стая.

— Защо не запалиш лампата? — предложи тя. — Обстановката става почти призрачна.

Антъни уморено се надигна и се подчини на идеята й. Сивите стъкла на прозорците изчезнаха. Той се изпъна. Сега бе понатежал, коремът му надвисваше над колана. Плътта му бе омекнала и подпухнала. Беше на тридесет и две години, а в ума му царяха пълна бъркотия и тъмнина.

— Ще пийнеш ли нещо, Мюриъл?

— Не, благодаря. Вече не пия. С какво се занимаваш напоследък, Антъни? — полюбопитства тя.

— Ами бях доста зает около делото — отвърна той с безразличие. — Ще се гледа от Апелационния съд. Надявам се да вземат някакво решение до есента. Имаше известни възражения дали въпросът бил от компетенцията на Апелационния съд.

Мюриъл цъкна с език и наклони глава на една страна.

— Виж ти! За пръв път чувам дело да се разглежда толкова дълго време.

— О, винаги е така — успокои я той апатично. — С всички дела за завещания е така. Казват, че било изключение въпросът да се разреши за по-малко от четири-пет години.

— О… — Мюриъл решително смени тактиката си. — А ти, мързеливецо, защо не се захванеш да работиш?

— Какво? — попита рязко той.

— Ами каквото и да е. Все още си млад.

— Благодаря за комплимента, много съм ти задължен — суховато отвърна той. После сякаш внезапно се умори от нещо: — Теб какво те засяга, че не работя?

— Безпокои ме, но освен това безпокои и много хора, които…

— О, господи! — прекъсна я той. — Струва ми се, че от три години насам не чувам за себе си нищо освен безумни истории и доброжелателни съвети. Писна ми. Ако не ти харесва да ни гледаш, остави ни на мира. Аз не досаждам на предишните си „приятели“. Нямам нужда от благотворителни посещения и от критики, маскирани като приятелски съвети. — После, сякаш да се извини, добави: — Съжалявам, Мюриъл, но наистина не би трябвало да говориш като социален работник дори когато посещаваш хора от по-низшите класи.

Той я погледна укорително с кървясалите си очи — очи, които навремето имаха ясносин цвят, а сега бяха слаби, напрегнати и полусъсипани от четене в пияно състояние.

— Защо говориш такива ужасни неща? — опита се да протестира тя. — Като че вие с Глория сте от низшите класи.

— Какъв смисъл има да се преструваме, че не сме? Мразя хора, които се правят на големи аристократи, а всъщност не могат да си позволят да са такива.

— Мислиш, че човек трябва да има пари, за да бъде аристократ?

Мюриъл… Тази ужасна демократка!

— Ами разбира се. Аристокрацията е само признание за това, че някои черти, които наричаме „прекрасни“ — смелост, чест, красота и други подобни неща, — могат най-добре да се развиват в подходяща среда, където не си заобиколен от невежество и нужда.

Мюриъл захапа долната си устна и поклати глава.

— Е, мога само да кажа, че ако човек е от добро семейство, то той би трябвало да е прекрасен. Това е и проблемът при вас с Глория. Мислите, че само защото нещата ви в момента не вървят добре, всичките ви стари приятели се опитват да ви отбягват. Прекалено чувствителни сте станали…

— Всъщност — отвърна Антъни — ти изобщо нищо не разбираш. За мен това просто е въпрос на гордост, а Глория е достатъчно разумна да се съгласи, че не бива да ходим там, където не сме желани. А хората не ни искат. Ние сме прекалено добър лош пример.

— Глупости! Не можеш да ме заразиш със своя песимизъм. Мисля, че трябва да забравиш за мрачното си състояние и да се захванеш за работа.

— Но аз съм на тридесет и две години. Да предположим, че се захвана с някакъв идиотски бизнес. Може би след две години ще започна да получавам по петдесет долара седмично — ако имам късмет. Тоест ако изобщо успея да си намеря работа при тази безработица. Е, да речем, че започна да печеля по петдесет на седмица. Смяташ ли, че от това ще бъда по-щастлив? Смяташ ли, че ако не успея да получа онези пари от дядо си, животът би бил поносим?

Мюриъл се усмихна благодушно.

— Е — каза тя, — това може би е умно, но не е проява на здрав разум.

След няколко минути се появи Глория, която сякаш донесе със себе си в стаята някакъв тъмен цвят, неопределим и странен. Тя мълчаливо се зарадва на посещението на Мюриъл. Поздрави Антъни с обичайното „Здрасти!“

— Говорехме си на философски теми със съпруга ти — осведоми я неукротимата мис Кейн.

— Изяснихме някои фундаментални понятия — каза Антъни, а на бледото му лице се изписа лека усмивка.

Бледността му се подсилваше от наболата от два дни насам брада.

В отговор на ироничността му Мюриъл отново изложи теорията си. Глория я изслуша, после каза тихо:

— Антъни е прав. Няма смисъл да се ходи на места, където хората те гледат с неприязън.

Той също се намеси:

— Не смяташ ли, че когато дори Моури Ноубъл, който беше най-добрият ми приятел, вече не ни посещава, е крайно време да спрем да ходим по гости?

Очите му бяха пълни със сълзи.

— Вината за Моури Ноубъл беше твоя — изтъкна Глория хладно.

— Не беше.

— Сигурна съм, че беше.

Мюриъл бързо се намеси:

— Онзи ден срещнах едно момиче, което познавало Моури, и то ми каза, че той вече не пиел. Станал бил много внимателен.

— Така ли?

— Да. Изкарвал купища пари. Доста се бил променил, откакто свърши войната. Носят се слухове, че щял да се жени за някакво момиче в Калифорния, което имало милиони — Сеси Ларъбий или нещо подобно.

— Той е на тридесет и три години — каза Антъни, като че мислейки на глас. — Но не мога да повярвам, че ще се жени. Струваше ми се толкова идеален.

— Беше — промърмори Глория, — по свой собствен начин.

— Но идеалните хора не се захващат с някакъв бизнес, нали? Какво ли правят? Какво ли е станало с хората, с които сме били толкова близки навремето?

— Вие се откъснахте — каза Мюриъл с уморен и сънен глас.

— Те се промениха — каза Глория. — Качествата, които не се използват всеки ден, сякаш се покриват с паяжина.

— Последното, което ми каза той — спомни си Антъни, — беше, че щял да работи, за да забрави, че няма никакъв смисъл да се работи.

Мюриъл веднага реагира.

— И ти би трябвало да постъпиш така — възкликна тя победоносно. — Разбира се, никой не иска да работи, без да вижда в това някакъв смисъл. Но все пак ще се занимаваш с нещо. С какво се занимавате вие двамата впрочем? Никой не ви е виждал в Монмартър, нито на други места. Да не би да пестите?

Глория се изсмя и погледна Антъни с крайчеца на очите си.

— Е — попита той, — на какво се смееш?

— Знаеш на какво се смея — отвърна тя хладно.

— На този кашон с уиски?

— Да. — Тя се обърна към Мюриъл: — Вчера е платил седемдесет и пет долара за кашон с уиски.

— И какво от това? По-евтино излиза така, отколкото на дребно. Или ще се преструваш, че не пиеш от него?

— Поне не пия посред бял ден.

— Разликата е малка! — извика той и скочи. — Дявол да го вземе! През пет минути ми го натякваш!

— Вярно е.

— Не е. Писна ми непрекъснато да ме критикуваш пред гости! — Той бе изпаднал в толкова гневно състояние, че ръцете и раменете му видимо трепереха. — Като че за всичко съм виновен аз. Сякаш ти не ми помагаше да харчим пари. Похарчила си повече, отколкото човек може да допусне и в най-смелите си представи.

Сега Глория стана.

— Не ти позволявам да ми говориш така!

— Добре, не ми позволявай!

Той изхвръкна от стаята. Двете жени чуха стъпките му в коридора, после вратата се затръшна. Глория потъна отново в креслото си. На светлината на лампата лицето й изглеждаше прекрасно, студено, непроницаемо.

— О!… — извика разтревожено Мюриъл. — О, какво има?

— Нищо особено. Просто е пиян.

— Пиян? Стори ми се съвсем трезвен. Говореше…

Глория поклати глава.

— О, не му личи, докато може да се държи на крака. А когато се вълнува, говори съвсем разумно. Дори говори по-добре, отколкото ако е трезвен. Но днес през целия ден седя тук и пи — освен когато го изпратих до ъгъла за вестници.

— О, колко ужасно! — Мюриъл бе искрено развълнувана. Очите й се напълниха със сълзи. — И често ли се случва това?

— Да пие ли имаш предвид?

— Не… да те оставя сама?

— О, да. Често. Ще се върне към полунощ… Ще плаче и ще ме моли да му простя.

— А ти?

— Не знам. Просто така я караме.

Двете жени седяха и се гледаха, всяка от тях бе безпомощна по различен начин. Глория бе все още красива, тя винаги щеше да си остане красива — бузите й бяха зачервени и беше облякла нова рокля, която си бе купила — съвсем неблагоразумно — за петдесет долара. Надяваше се да убеди Антъни да я изведе тази вечер — на ресторант или дори на театър, където хората щяха да я гледат. Искаше го, защото знаеше, че бузите й бяха зачервени, а новата рокля подчертаваше свежестта й. Напоследък много рядко ги канеха където и да било. Но тя не сподели тези неща с Мюриъл.

— Глория, скъпа, бих искала да вечеряме заедно, но обещах на един мъж, а вече е седем и половина. Трябва да бягам.

— О, не бих могла. Цял ден не се чувствах добре и не мога да сложа нищо в уста.

Глория изпрати Мюриъл до вратата, върна се в стаята, изгаси лампата, подпря се на рамката на прозореца и се загледа към парка. Огромното блестящо виенско колело бе като трепкащо огледало, уловило жълтото отражение на луната. Сега улицата бе тиха, децата се бяха прибрали, а през един прозорец на отсрещната сграда се виждаше някакво семейство, което вечеряше. Тя се изправи и безцелно се приближи към масата. Всичко й се струваше безсмислено. Сякаш бяха марионетки в ръцете на някаква невидима сила, която им дърпаше конците отгоре.

Тя погледна часовника си — бе осем часът. В ранния следобед се бе разхождала по Сто двадесет и седма улица — този „Бродуей“ на Харлем. Ноздрите й бяха доловили десетки миризми, а красотата на някакви италианчета я бе развълнувала. Приятно й бе да се разхожда тук, почти както навремето й бе приятно да върви до Пето Авеню — в дните, когато притежаваше цялата несмутима от нищо увереност на съвършената красота, когато всеки магазин като че бе отворен, за да влезе тя в него, а всеки мъж очакваше само благоволението й да го удостои с поглед. Тук на Сто двадесет и седма улица се подвизаваше Армията на спасението. Разхождаха се призрачни старици с наметнати шалове, по стъпалата на къщите седяха лъчезарни деца със захарни пръчки в нечистите си ръце, а късното слънце озаряваше калканите на по-високите сгради. Всичко бе пищно, оживено, вкусно, като ястие на известен готвач, на което обаче човек не можеше да си позволи да се наслади, тъй като съзнаваше, че е приготвено от остатъци…

Внезапно над здрачените покриви откъм реката се разнесе вой на сирена и Глория потрепери. Стори й се, че в завесите има нещо призрачно и тя запали отново лампата. Беше късно. Спомни си, че в портмонето си има малко дребни пари, и се подвоуми дали да не слезе и да си купи кафе и кифли, или да хапне от противните й хляб и шунка, които имаше в кухнята. Решението взе портмонето й. В него имаше една монета от десет цента и две по пет.

След час тишината в стаята бе станала съвсем непоносима. Глория усети, че погледът й блуждае между списанието пред нея и тавана, в който се взираше, без да мисли за каквото и да било. Внезапно тя стана, поколеба се за миг, хапейки пръста си — после отиде до кухничката, взе бутилка уиски от шкафа и си сипа в една чаша. Допълни чашата с джинджифилова бира, върна се в стаята и дочете статията в списанието. Разказваше се за вдовицата на някакъв революционер, омъжила се като младо момиче за стар ветеран от Континенталната армия, който обаче умрял през 1906 година. Глория виждаше някаква странна романтика в това, че те двете с тази жена бяха живели по едно и също време.

Тя обърна страницата и научи, че кандидат за депутат в Конгреса бил обвинен в атеизъм от своя опонент. Изненадата на Глория изчезна, когато се установи, че обвиненията били фалшиви. Кандидатът просто бил казал, че не вярва на чудото с рибите и хлябовете. След това признал, че бил твърдо убеден във възможността да се ходи по вода.

Глория довърши първата чаша и си наля втора. После се облече неглиже и се настани удобно върху канапето. Все по-ясно осъзнаваше, че е нещастна, а по бузите й започнаха да се търкалят сълзи. Тя се чудеше дали са сълзи на самосъжаление и отчаяно се опитваше да спре да плаче. Упорито клатеше глава, ъгълчетата на устните й трепереха, сякаш се мъчеше да се противопостави на някой, който я обиждаше. Тя не съзнаваше, че този жест е по-стар от историята, че за стотици поколения хора този жест бе израз на печал, на отричане, на протест, на отчаяние, на нещо много по-дълбоко и по-силно, отколкото Бог бе вложил в образа на човека и пред което самият Той, ако съществуваше, би бил безсилен. Тази сила, която бе в основата на трагедията, никога не можеше да бъде обяснена, нито пък даваше някакъв отговор. Тази сила бе неуловима като вятъра, но много по-определима от смъртта.

Ричард Керъмъл

В началото на лятото Антъни се отказа и от последния клуб, в който членуваше — „Амстердам“. Там той не ходеше повече от два пъти годишно, а членската такса бе непосилно бреме за него. Беше се записал в този клуб след завръщането си от Италия, тъй като навремето и дядо му членуваше в него и тъй като повечето хора, които имаха възможност, членуваха там. Всъщност обаче той предпочиташе Харвард Клъб, най-вече заради Дик и Моури. С намаляването на богатството му това вече не изглеждаше чак толкова важно… И накрая той се отказа, с известно съжаление…

Сега познатите му не бяха повече от десетина. С някои от тях се бе запознал в бара на Сами, на Четиридесет и трета улица, където всеки новодошъл бе настаняван около голяма кръгла маса и му се сервираше сравнително добро уиски. Там Антъни се бе запознал с човек на име Паркър Алисън, един от онзи тип безделници, които никога не биха били допуснати в Харвард, но който имаше невероятната способност да поглъща всякакъв вид алкохол. Представата на Паркър Алисън за издигане в обществото се изчерпваше с това човек да кара жълто-червена спортна кола по Бродуей с две бляскави момичета до себе си. Той обичаше да вечеря с по две момичета вместо само с едно — въображението му не бе способно да измисли и поддържа никаква тема за разговор.

Освен Алисън идваше и един Пийт Лайтъл, който носеше сиво, килнато на една страна бомбе. Той винаги имаше пари и бе весел, а Антъни водеше с него дълги многопосочни разговори през лятото и зимата. Оказа се, че Лайтъл не само говореше, но и мислеше с фрази. Философията му бе съставена от фрази, натрупани оттук-оттам, по време на активния му безсмислен живот. Бе се запасил с незабравими фрази за социализма. С фрази за съществуването на Бога у всеки от нас — беше нещо за времето, когато претърпял някаква железопътна катастрофа. Също и с фрази за ирландския проблем, за типа жени, които харесвал, както и за безполезността на сухия режим. Единствените теми, които го откъсваха от склонността му да представя всичко с формулирани фрази, бяха свързани с подробното обсъждане на животинските аспекти от съществуването му — той познаваше с невероятни тънкости храните, алкохола и жените.

Той бе едновременно най-обичайният и най-необичайният продукт на цивилизацията. С нищо не се различаваше от хората, които човек обикновено подминава на улицата. Би могъл да бъде типичен герой на стотици истории в живота и изкуството. Бе като някакъв слабоумник, който в продължение на шестдесет години с пълна сериозност и въпреки това съвсем нелепо изпълняваше поредица от сложни, объркани и безкрайно удивителни епизоди.

С подобни хора Антъни Печ пиеше и разговаряше, пиеше и спореше. Той ги харесваше, тъй като не знаеха нищо за него. Те живееха само с това, което бе очевидно, и нямаха ни най-малка представа за неизбежността на живота. Въпреки това не се чувстваха объркани, тъй като нямаше какво да ги обърква — сменяха само фразите си от време на време, тъй като биха сменяли и вратовръзките си.

Антъни — учтивият, изтънчен и проницателен Антъни — се напиваше всеки ден с тези хора в кръчмата на Сами, в апартамента си, докато четеше книга, и много рядко с Глория, която в неговите очи бе започнала да се превръща в свадлива и безразсъдна съпруга. Това вече не бе предишната Глория — онази Глория, която, ако се разболееше, би предпочела да наранява околните, отколкото да търси съчувствието или помощта им. Сега тя хленчеше, самосъжаляваше се. Всяка вечер, преди да легне, се мажеше обилно с някое ново мазило, което щяло да върне блясъка и свежестта на изчезващата й красота. Когато Антъни бе пиян, й се подиграваше и я дразнеше. Когато беше трезвен, бе любезен с нея, понякога дори нежен и проявяващ разбиране. Това бяха най-добрите му качества, но той като че съзнателно се опитваше да ги унищожи.

Антъни мразеше да е трезвен. Това го караше да осъзнава с какви хора е заобиколен, долавяше безмилостната борба, алчните амбиции, надеждите и отчаянието, в които живее средната класа в почти всеки голям град. Тъй като вече нямаше възможност да се обкръжава с богатите, смяташе, че следващият му избор трябва да бъде съществуването сред много бедните. Всичко бе по-добро, отколкото вечните пот и сълзи.

Чувството, че животът е една огромна панорама, което и бездруго никога не бе особено силно у Антъни, сега вече почти беше избледняло. Понякога, много рядко, Глория успяваше да разбуди въображението му, но след това сивите воали отново се спускаха отгоре му. Тази сивота се засилваше с годините… А след нея идваше виното.

Имаше нещо приятно в опиянението — то му носеше някакъв неописуем блясък и очарование, като спомен за ефимерна и далечна вечер. След няколко чаши уиски му се струваше, че високата постройка на „Буш Терминал“ би могла да бъде декор от „Хиляда и една нощ“, извисил се в недостижимото небе. А Уолстрийт не му се струваше вече банална и груба — тя придаваше победния блясък на злато, приличаше на някакъв спектакъл, на място, където кралете пазеха своите богатства, за да могат да водят бъдещите си войни…

… Плодовете на младостта, преходната магия на краткото преминаване от тъма в мрак — това бе старата илюзия, че истината и красотата бяха свързани по някакъв начин.

Една вечер, докато стоеше пред „Делмонико“ и се опитваше да си запали цигара, видя две двуколки, спрели близо до тротоара в очакване на случайно подаден пиянски бакшиш. Демодираните таксита бяха разнебитени и мръсни, а и самите коне — стари и уморени, досущ като сивокосия мъж на капрата. Останки от минала слава!

Антъни Печ отмина, обзет от внезапна печал и потънал в горчиви размисли за смисъла от подобно оцеляване. Стори му се, че нищо не умира толкова бързо, колкото удоволствието!

Един следобед на Четиридесет и втора улица той срещна Ричард Керъмъл за пръв път от много месеци насам — преуспяващият, дебелеещ Керъмъл, с озарено от задоволство лице.

— Тъкмо се връщам от Крайбрежието. Щях да ти се обадя, но не знаех новия ти адрес.

— Преместихме се.

Ричард Керъмъл забеляза, че ризата на Антъни бе зацапана, че маншетите му бяха леко, но видимо протъркани, че под очите му имаше торбички с цвета на цигарен дим.

— И аз тъй чух — каза той, оглеждайки приятеля си с яркожълтото си око. — Но как е Глория? Господи, Антъни, какви ли неща не се говорят за вас! Съвсем ви загубих следите. Защо не се стегнете?

— Слушай — избъбри Антъни неуверено, — не мога да слушам нравоучения. Загубихме много пари по най-различни начини и е естествено хората да говорят. Що се отнася до делото, струва ми се, че ще се реши през есента…

— Говориш толкова бързо, че не мога да те разбера — рече Ричард спокойно.

— Е, казах ти каквото имах да ти казвам — отряза го Антъни. — Ела да ни видиш, ако искаш. Или пък не идвай.

При тези думи той се обърна и тръгна, но Дик го настигна и го сграбчи за рамото.

— Ей, Антъни, не избухвай толкова лесно! Знаеш, че Глория ми е братовчедка, пък и вие сте едни от най-старите ми приятели, така че не мога да не съм загрижен, когато чувам, че пропадаш, а завличаш и нея със себе си.

— Не ми трябват проповеди.

— Е, тогава — добре. Не искаш ли да ми дойдеш на гости да пийнем по нещо? Току-що се настаних и купих каса с джин „Гордънс“ от един митнически офицер.

Докато вървяха, той продължи:

— А какво стана с парите на дядо ти? Ще ги получиш ли?

— Ами… — отвърна Антъни с отвращение — онзи стар глупак Хайт се надява, особено сега, когато на хората им е писнало от реформатори. Знаеш ли, би могло да има значение, ако някой съдия реши, че Адам Печ е от онези, които му създават трудностите да си купува алкохол навсякъде.

— Все пак трябват ви пари — каза Дик нравоучително. — Опитвал ли си да пишеш напоследък?

Антъни поклати мълчаливо глава.

— Странно — продължи Дик. — Винаги съм смятал, че един ден вие с Моури ще започнете да пишете. Сега обаче той е станал един стиснат аристократ, а ти…

— Аз съм лош пример.

— Защо?

— Може би се досещаш — Антъни положи усилия да се съсредоточи. — И неуспехът, и успехът са дълбоко убедени, че са прави и са наясно с истината — успехът, защото е успял, а неуспехът, защото не е успял. Успелият човек казва на сина си да се възползва от добрите постижения на баща си, а неуспелият човек съветва своя син да се поучи от грешките му.

— Не съм съгласен с теб — възрази известният писател. — Слушах ви двамата с Моури, докато бяхме млади, и ви слушах, защото бяхте последователно цинични, но сега, за бога… кой от нас тримата е интелектуалец? Не искам да ти звучи като самохвалство, но ми се струва, че съм аз — аз, който винаги съм вярвал в съществуването на нравствените стойности, а и винаги ще вярвам.

— Е — опита да се противопостави Антъни, — нали знаеш, че в живота нещата никога не са ясно очертани?

— Да. Но аз не бих нарушил принципите си за нищо на света.

— А как ще разбереш, че ги нарушаваш? Повечето хора се досещат за нещата. Стойностите се оценяват едва когато ги гледаш от разстояние. Тогава портретът става завършен — със сенките и детайлите.

Дик поклати глава с надменна упоритост.

— Същият стар и безполезен циник — каза той. — Май обичаш да се самосъжаляваш. Нищо не правиш — значи нищо няма значение.

— О, да, много добре мога да се съжалявам — призна Антъни. — И не твърдя, че животът ми доставя огромно удоволствие, за разлика от теб.

— А казваше, че единственото, заради което си струва да се живее, е щастието. Мислиш ли, че си по-щастлив, като си песимист?

Антъни вече не изпитваше удоволствие от разговора. Той беше изнервен и имаше нужда да пийне нещо.

— Господи! — извика той. — Къде живееш все пак? Не мога повече да вървя.

— Ти издържаш само на душевни натоварвания, а? — рязко го засече Дик. — Е, тук живея.

Влязоха в една сграда на Четиридесет и девета улица и скоро се озоваха в голяма нова стая с камина и много книги. Един цветнокож прислужник им донесе джин и те прекараха цял час в кротки разговори, стараейки се да намалят съдържанието на бутилката пред есенния огън в камината.

— Изкуствата са прекалено стари — каза Антъни. След няколко питиета нервите му се бяха поотпуснал и той откри, че отново може да разсъждава.

— Кое изкуство?

— Всичките. Поезията умира първа. Тя рано или късно бива погълната от прозата. Например красивата дума, оцветената и блестяща дума, както и прекрасното сравнение сега вече са притежание на прозата. За да привлече вниманието към себе си, поезията се опитва да използва необичайни средства, дори жестоки и земни думи, които никога досега не са били красиви. Красотата достига своя апотеоз в Суинбърн. Не би могла да достигне по-далеч — освен може би в романа.

Дик го прекъсна нетърпеливо:

— Знаеш ли, съвременните романи ме отегчават. Господи! Където и да отида, разни момиченца ме питат дали съм чел „Отсам рая“[1]. Наистина ли момичетата се интересуват от такива неща? Ако е така, следващото поколение е обречено на падение. Писна ми от реализъм. Убеден съм, че в литературата има място за романтика.

Антъни се опитваше да си спомни какво от Ричард Керъмъл бе чел напоследък. Имаше някакъв роман, озаглавен „Притча за силните мъже“, а също и десетина разкази, които бяха още по-лоши. Младите и умни критици бяха придобили навика да споменават Ричард Керъмъл с пренебрежителна усмивка. Обвиняваха го, че трупа богатства, като пише боклуци за киното. Литературните списания изпитваха пословично презрение към него.

Докато Антъни бе потънал в тези размисли, Дик стана и след известно колебание каза:

— Събрал съм доста книги. Мисля, че е най-доброто от американската литература. Нямам предвид Лонгфелоу и други подобни, а съвременни издания. Виж!

Антъни също стана и се доближи до стената с книги. И тогава съзря замисъла. Между Марк Твен и Драйзър бяха вместени осем изящно подвързани тома — творбите на Ричард Керъмъл.

Антъни погледна Дик и видя, че на лицето му се бе изписала известна несигурност.

— Сложих и собствените си книги, разбира се — призна той, — въпреки че напоследък някои критици не ме възприемат. Тяхното мнение обаче няма значение. Критиците са като овце. А издателите ми ме рекламират като американския Такъри.

— Да — опита се да се съгласи Антъни. — Предполагам, че имат право.

Той съзнаваше, че с готовност би сменил мястото си с Дик. Самият той се бе опитвал да пише…

… Същата тази вечер, докато Ричард Керъмъл полагаше неимоверни усилия да задържи отворени уморените си очи над клавишите на пишещата си машина, невероятно пияният Антъни се бе проснал на задната седалка на едно такси, което го караше към апартамента на Клермънт Авеню.

Поражението

С приближаването на зимата, като че някаква лудост обхващаше Антъни. Сутрин се събуждаше толкова изнервен, че Глория усещаше как той трепери в леглото, преди да успее да събере сили и да отиде в кухнята, за да си налее нещо за пиене. Когато не бе под въздействието на алкохола, ставаше направо непоносим. Сърцето и душата на Глория се свиваха, когато виждаше как съпругът й се топи пред очите й. Тя обаче изпитваше не само съжаление, а и някакво тъжно облекчение.

Антъни с часове седеше в голямото си кресло, изпаднал в състояние на вцепенение. Той вече не се интересуваше от книги. При все че кавгите между съпрузите бяха ежедневие, единственият им общ интерес като че ли бе развитието на делото за завещанието. Трудно бе да се каже какво очакваше Глория да получи с тези пари. Беше се превърнала в някакво гротескно подобие на домакиня. Тя, която допреди три години не бе правила дори кафе, сега готвеше по три пъти на ден. Следобед се разхождаше, а вечер четеше — книги, списания, каквото й попаднеше. Не проявяваше обаче какъвто и да било интерес към раждането на дете. Беше самотна и красива тридесетгодишна жена.

Един следобед Глория се прибра от разходката си по покритата с мръсен сняг крайречна улица и завари в апартамента Антъни, който нервно крачеше из стаята. Трескавите му очи бяха прорязани от червени жилчици и й напомняха за географска карта. За миг й се стори безнадеждно остарял.

— Имаш ли някакви пари? — попита той бързо.

— Какво? Какво искаш да кажеш?

— Това, което казах. Пари. Пари! Не ме ли разбираш?

Без да му обръща внимание, тя отиде в кухнята да остави бекона и яйцата, които бе купила. Той обаче я последва и повтори въпроса.

— Чу ме какво казах. Имаш ли пари?

Тя се обърна и го погледна.

— Но, Антъни, ти май си полудял. Знаеш, че нямам пари… освен дребни, към един долар.

Той се върна в хола и отново закрачи яростно напред-назад. Очевидно беше, че очаква да го попитат какво му е. Глория влезе в стаята, седна на канапето и разпусна косата си. Тя вече не бе подкъсена по модата, а освен това бе променила и цвета си — от наситенозлатиста бе станала светлокафява.

— Е? — попита тя тихо.

— Проклета банка! — избухна той. — От десет години имам сметка при тях. Десет години! Е, въвели са някакво правило, че когато имаш под петстотин долара, не ти дават кредит. Написаха ми писмо преди няколко месеца, че съм бил под лимита. На два пъти съм подписвал тлъсти чекове — спомняш ли си? Онази вечер в „Райзенвебер“, но после веднага ги покрих. Е, обещах на Хелърън, на стария Мик — той е управител на банката, — че ще внимавам в бъдеще. И мислех, че всичко е наред, но днес отидох да осребря един чек и Хелърън ми каза, че щели да ми закрият сметката. Подписвал съм много непокрити чекове, а и сметката ми никога не надхвърляла петстотин. И знаеш ли какво още ми каза?

— Какво?

— Каза ми, че трябвало да покрия чековете, защото в сметката ми нямало нищо. Всичко се разкрило, когато хората, на които платих онзи кашон с уиски, поискали да им осребрят чека. Имал съм само четиридесет и пет долара в сметката и те ще ми изпратят съобщение да изплатя допълнително още петнадесет долара.

В представите си Глория видя затвор и унижение.

— Нищо няма да ми направят — успокои я той. — Търговците на алкохол нямат смелост да протестират.

— О, ами да продадем още една облигация — предложи Глория.

Той се изсмя саркастично.

— Да, това е най-лесното. Но те вече са толкова недоходоносни, че всеки път, когато продаваме облигация, губим почти половината от номиналната й стойност.

— А какво ще кажеш, ако продадем всички облигации и вложим парите в банка? Все пак имаме книжа за осемдесет хиляди долара. На свободния пазар бихме могли да вземем тридесет хиляди за тях. А ако изгубим делото, ще отидем да живеем в Италия три години, а после просто ще умрем.

— Три години! — избухна той. — Дори и да загубим делото, мистър Хайт ще ни вземе повече, отколкото имаме. Да не мислиш, че той ще ни бъде адвокат, без да му плащаме?

— Забравих.

— А днес е събота — продължи той — и аз имам едва един долар, с който трябва да изкараме до понеделник, когато ще мога да се обадя на борсовия си посредник… А освен това няма и нищо за пиене в къщата — добави замислено.

— Не можеш ли да се обадиш на Дик?

— Обадих се. Бил заминал за Принстън да държи реч пред някакъв литературен клуб или нещо подобно. Нямало да се върне преди понеделник.

— Я чакай… не познаваш ли някого…

— Обаждах се на двама-трима приятели, но никой не си беше вкъщи.

— А хората, с които ходиш в бара на Сами?

— Аз пък си помислих за Мюриъл.

— Тя е в Калифорния.

— А какво ще кажеш за хората, с които си се забавлявала, докато аз бях в армията. Добре сте си прекарвали, а? Няма ли да ти направят една малка услуга?

Тя го погледна възмутено, но той не спря:

— А онзи човек, който гореше от желание да ти помага? Блокман?

— Само той не!

Антъни обаче не беше чак толкова безчувствен, че да не долови остротата на реакцията й.

— Защо не? — попита я безмилостно.

— Защото… той вече не ме харесва — очевидно отговорът я затрудни. И тъй като той я изгледа почти цинично, тя продължи: — Ще ти кажа. Преди година отидох при Блокман — сменил е името си и сега се казва Блек — и го помолих да ми уреди роля в някой филм.

— Ходила си при Блокман?

— Да.

— Защо не си ми казала?

— Защото вероятно си пиел някъде по това време. Направиха ми пробни снимки и решиха, че не съм била достатъчно млада за ролята. Ставала съм само за някаква второстепенна роля, „жена на тридесет“ или нещо подобно. Господи! „Жена на тридесет“. Та тогава аз дори нямах тридесет. И струва ми се, не изглеждах на толкова.

— Дяволите да го вземат! — извика Антъни. — Но…

— Е, затова не мога сега да отида при него.

— Но той те е обидил! — настоя Антъни. — Той те е обидил!

— Антъни, сега това няма значение. Трябва да измислим как да изкараме до неделя. Ето, аз имам долар и петнадесет — порови тя в портмонето си. — С твоите пари това прави общо към два долара и петдесет, нали? Но, Антъни, с това можем да си купим много храна — дори повече, отколкото можем да изядем.

Антъни подхвърли парите в дланта си.

— Трябва да пийна нещо. Не виждаш ли, че треперя от нерви.

Внезапно му хрумна една мисъл.

— А може би Сами ще ми осребри чек. А в понеделник рано сутринта ще внеса парите в банката.

— Но те са закрили сметката ти.

— Да, бях забравил. Все пак ще отида при Сами и ще помоля някой да ми даде назаем, въпреки че никак не ми е приятно. — Той щракна с пръсти. — Сетих се. Ще заложа часовника си. Мисля, че ще взема поне двадесет долара за него. А в понеделник ще си го прибера. Залагал съм го и преди — когато бях в Кеймбридж.

Антъни облече палтото си и се запъти към коридора. Глория внезапно стана. Хрумна й къде щеше да се отбие той, преди да отиде в заложната къща.

— Антъни! — извика тя. — Не е ли по-добре да ми оставиш двата долара? На теб ти трябват само за такси.

Външната врата се хлопна. Той се направи, че не я чува.

В бара на Сами Антъни намери Паркър Алисън и Пийт Лайтъл, седнали на една маса да пият уиски с лимон. Бе малко след шест часа и Сами метеше купчина фасове от пода.

— Здравей, Тони! — поздрави го Паркър Алисън. Понякога той го наричаше Тони, а понякога — Дан.

— Сядай. Какво ще пиеш?

Докато пътуваше в метрото, Антъни бе преброил парите си. Оказа се, че има към четири долара. Значи можеше да изпие не повече от шест питиета. След това щеше да отиде и да вземе двадесет долара и разписка от заложната къща срещу часовника си.

— Сядай, сядай — подкани го и Пийт. — Ще видиш, че тук става весело към единадесет, когато свършат представленията в театрите. Жалко, че си женен!

Към седем и половина, когато бяха изпили шестте питиета, Антъни установи, че намеренията му отстъпват пред желанията. Нещата, които Пийт разказваше, му се струваха все по-забавни. Пък и заложните къщи работеха до късно в събота, тъй че реши да подобри още повече настроението си с ново питие. Той порови из джобовете на жилетката и сакото си, извади две монети и ги изгледа привидно изненадан.

— По дяволите! — удиви се той. — Излязъл съм без чековата си книжка.

— Искаш ли назаем — предложи Лайтъл.

— Оставил съм парите на шкафа вкъщи. А исках да ви почерпя.

— О, няма значение — успокои го Лайтъл. — Мисля, че все още мога да платя пиенето на приятелите си. Какво ще поръчаме? Пак същото ли?

Към девет часа Антъни стана и с несигурни крачки се запъти към вратата. Излезе на улицата и след известно колебание тръгна по Шесто Авеню, където според него имаше много заложни къщи. Стигна до познатото място, но видя, че е затворено. На следващата пресечка имаше друго бюро, което също бе с пуснати решетки. Антъни бе на границата на отчаянието. Той тръгна безцелно по улицата. На ъгъла на Четиридесет и трета улица и Медисън Авеню спря срещу ярко осветения вход на хотел „Билтмор“. Наблизо видя някаква купчина влажни дъски, върху които уморено се отпусна. Седя там повече от половин час, а съзнанието му почти не различаваше мислите, които витаеха в главата му. Главната от тях беше, че трябваше да намери пари и да се прибере вкъщи, преди да се е напил дотолкова, че да не може да го направи.

После, хвърляйки безцелно поглед към хотела отсреща, видя един мъж, застанал под осветения навес на входа, а до него стоеше жена с хермелиново палто. С безпогрешния усет на силно нуждаещ се човек Антъни позна в мъжа своя приятел Моури Ноубъл и стана.

— Моури! — извика той.

Моури погледна към него, а после към момичето и в този момент пред тях спря поръчаното такси. С намерението да му поиска назаем десет долара Антъни хукна през площада.

— Здравей, Моури! — протегна ръка той. — Как си?

— Добре, благодаря.

Те се ръкуваха и Антъни се поколеба. Моури не го представи, а само го гледаше с непроницаемо котешко мълчание.

— Исках да те видя — подхвана Антъни неуверено.

Не можеше да иска пари назаем, докато това момиче бе наблизо. Опита се да кимне на Моури, за да се отделят на няколко крачки.

— Много бързам, Антъни.

— Знам… но не можеш ли… — той пак се поколеба.

— Ще се видим друг път — каза Моури.

— Важно е.

— Съжалявам, Антъни.

Преди Антъни да се съвземе и да успее да формулира молбата си, момичето вече бе влязло в таксито, подпомогнато от Моури, който измърмори: „Приятна вечер“, и също се качи в колата. Таксито потегли и Антъни остана сам под осветения навес.

Той влезе във фоайето на хотела. Може би щеше да намери телефон и да успее да се обади на мистър Хоулънд, борсовия си посредник. След дълго чакане се установи, че мистър Хоулънд не е у дома си. Тъкмо се канеше да даде на телефонистката на рецепцията и последната си монета, когато му хрумна друга идея.

— Обадете се на мистър Блокман — каза той внезапно, изненадан от собствените си думи.

— Кой е номерът, моля?

Едва съзнавайки какво върши, Антъни потърси името на Джоузеф Блокман в телефонния указател. Не можа да намери такъв човек и почти бе на път да затвори книгата, когато си спомни, че Глория бе споменала нещо за смяна на името. Бе въпрос на минута да открие телефона на Джоузеф Блек и да изчака, докато телефонистката го свърже.

— Алоо? Мистър Блокман… Имам предвид мистър Блек… вкъщи ли е?

— Не, излезе. Да предам ли нещо? — Провинциалният акцент му напомни за изключителните вокални възможности на Баундс.

— Къде отиде?

— Но кой се обажда, моля?

— Тук е мистър Печ. Отнася се за нещо много важно.

— Ами той отиде с една компания в „Боул Мич“, сър.

— Благодаря.

Антъни прибра рестото си от пет цента и тръгна за „Боул Мич“, известна танцова зала на Четиридесет и пета улица. Беше вече десет часът, но улиците бяха тъмни и почти пусти, в очакване на тълпите хора, които щяха да се изсипят от театрите и кината час по-късно. Антъни знаеше къде се намира „Боул Мич“, тъй като миналата година бяха ходили там с Глория. Спомняше си също така, че посетителите трябваше да бъдат във вечерно облекло. Е, той нямаше да се качи в залата. Щеше да помоли някой от разпоредителите да повика Блокман и да го изчака във фоайето на долния етаж. Нито за миг Антъни не се усъмни в естествеността и почтеността на замисъла си. В изкривеното му въображение Блокман бе просто един от старите му приятели.

Във входа на „Боул Мич“ го лъхна топлина. Жълтите светлини осветяваха дебелия зелен килим, от центъра на който една вита бяла стълба се издигаше към танцовата площадка.

Антъни заговори момчето, което обслужваше фоайето:

— Искам да видя мистър Блокман… мистър Блек — каза той. — Той е горе… Пратете да го повикат.

Момчето поклати глава.

— Правилата не позволяват да викаме клиентите, сър. Знаете ли коя е неговата маса?

— Не. Но трябва да го видя.

— Ще повикам сервитьора.

След малко се появи оберкелнерът и донесе схема на масите в салона. Той изгледа Антъни подозрително. Те се надвесиха над схемата и лесно определиха масата — компанията на мистър Блек бе от осем души.

— Кажете му, че го търси мистър Печ. Много, много важно е.

И той зачака. Подпря се на парапета и се заслуша в обърканите синкопи на „Полудели от джаз“, която се носеше по стълбите. Едно момиче до него пееше:

Там — в шими[2] санаториума

почиват полуделите от джаза.

Там — в шими санаториума

оставих румената си булка.

Тя отиде и се разтресе до полуда,

оставете я да лудее…

Тогава Антъни видя Блокман, който слизаше по стълбите, и пристъпи напред, за да го посрещне и да се ръкува с него.

— Искали сте да ме видите? — попита хладно по-възрастният Блокман.

— Да — кимна Антъни. — По личен въпрос. Бихте ли ме изслушали?

Блокман го последва и двамата се спряха до извивката в основата на стълбата, където не можеха да бъдат чути от минаващите покрай тях хора.

— Е? — попита той.

— Исках да говоря с вас.

— За какво?

Антъни се засмя. Намерението му беше смехът му да прозвучи непринудено, но се получи глупаво.

— За какво искате да говорите с мен? — повтори Блокман.

— Защо бързаш, старче? — Той се опита да сложи ръката си в знак на приятелски жест върху рамото на Блокман, но онзи се отдръпна. — Как я караш?

— Добре, благодаря… Вижте, мистър Печ, горе ме чакат. Не мога да остана. За какво искахте да ме видите?

За втори път през тази вечер в мозъка на Антъни се извърши рязък обрат и това, което каза, съвсем не се покриваше с онова, което бе имал намерение да каже.

— Разбрах, че не си взел жена ми в киното.

— Какво? — Руменото лице на Блокман потъмня от гняв.

— Чу какво казах.

— Вижте, мистър Печ — рече Блокман сериозно и без да подбира фразите си. — Вие сте пиян. Вие сте напълно пиян.

— Не толкова пиян, че да не знам какво говоря. Жена ми не иска да има нищо общо с теб, разбра ли? А?

— Замълчете — сухо каза Блокман. — Мислех, че уважавате жена си поне дотолкова, че да не я намесвате в разговор при подобни обстоятелства.

— Не е твоя работа колко уважавам жена си. И стой далеч от нея. Остави я на мира! И върви по дяволите!

— Вие не сте на себе си! — отвърна хладнокръвно Блокман и понечи да се качи по стълбището.

— Не толкова бързо, проклет евреин.

За миг те се погледнаха очи в очи. Антъни се олюляваше, а Блокман почти трепереше от гняв.

— Пак ще ти го повторя… проклет…

И тогава Блокман замахна с цялата сила на добре сложен четиридесет и пет годишен мъж, а ударът му попадна в устата на Антъни. Антъни се подпря на перилата, присви се, после събра силите си и залитна към противника си. Блокман обаче, който тренираше през ден, парира веднага удара и нанесе две последователни крошета в лицето на Антъни. Той се свлече върху зеления килим, после с огромно усилие се изправи. Устата му бе пълна с кръв. Отново понечи да се насочи към Блокман, но в този миг се появиха двама келнери, които сграбчиха ръцете му, и той се отпусна безпомощно. Зад тях се бяха събрали десетина души, които гледаха сцената изумени.

— Ще го убия — извика Антъни. — Оставете ме да го убия!

— Изхвърлете го! — нареди Блокман, към когото се промъкваше едно дребно човече с лице, белязано от шарка.

— Някакви неприятности ли има, мистър Блек?

— Този безделник се опитваше да ме изнудва. — Гласът му отначало трепереше, после стана по-уверен: — Той получи каквото заслужаваше!

Човечето се обърна към един сервитьор:

— Извикайте полиция.

— О, не — бързо се намеси Блокман. — Не искам да ме безпокоят. Просто го изхвърлете на улицата… Аах! Какво нахалство!

Той се обърна и бавно се заизкачва по стълбите, а в този момент шест мускулести ръце изтикаха Антъни от входа на луксозното заведение по такъв начин, че той се приземи върху тротоара на колене и ръце, след което се изтърколи настрани.

Шокът го зашемети. За миг остана да лежи неподвижно, после усети остра болка по цялото си тяло. Тази болка постепенно се съсредоточи в стомаха. Отвори очи и видя, че е притиснат от някакъв огромен крак.

— Махай се, безделнико! Разкарай се оттук!

Беше масивният портиер. Пред вратата на заведението бе спряло едно такси, от което слизаха нови посетители.

— Разкарай се! Иначе ще те изритам.

— Ето… Аз ще го взема.

Това бе друг глас. На Антъни се стори, че е по-толерантен, по-благоразположен от първия. Усети как нечии ръце го подхващат и го влачат по улицата, а после го подпират до входа на някакъв магазин.

— Много съм ви задължен — измърмори Антъни тихо.

— Стой тук и ще ти мине. Добре са те подредили. И един зъб са ти избили.

Антъни опипа с език мястото и усети непривична празнота.

— Ще ти помогна да се прибереш, приятел. Къде живееш? Ще ти спра такси.

— Спрете ми такси! — изкомандва Антъни, понечвайки инстинктивно да бръкне в джоба си за пари.

Едно такси спря и непознатият самарянин помогна на Антъни да се навре в него. Виждайки обаче, че той едва ли ще може да седи на седалката, каза:

— Слушай, приятел, ти май наистина си зле. Ще дойде с теб да ти помогна. Къде живееш?

С известна неохота Антъни даде адреса си. Таксито потегли, той подпря глава върху рамото на мъжа и изпадна в унес. Когато се събуди, човекът го бе подпрял на входа на жилището му на Клермънт Авеню.

— Можеш ли да вървиш?

— Да… донякъде… По-добре да не идваш с мен. — Той отново пребърка безцелно джобовете си. — Боя се, че нямам пари.

— Какво?

— Нямам пукнат цент.

— Каакво? Нали каза, че ще платиш сметката?

— Всъщност — поправи го Антъни — през цялото време говореше ти. Но ако наминеш утре…

В този миг шофьорът на таксито подаде глава през прозореца.

— Зарежи го, не виждаш ли. Едва ли щяха да го изхвърлят, ако имаше пари.

В отговор юмрукът на самарянина се сви и нанесе на Антъни такъв удар, че той се опомни свит на топка върху стъпалата отвън. Всичко наоколо кръжеше…

Последва нов унес, а когато се пробуди и от него, Антъни осъзна, че бе станало много студено. Опита да се раздвижи, но мускулите му не се подчиняваха. Опита да разбере колко е часът, но когато потърси часовника си, установи, че джобът му е празен. Устните му неволно промълвиха:

— Каква нощ!

Странно, но той беше почти трезвен. Без да движи главата си, видя луната, която се бе закотвила насред небето, а от светлината й Клермънт Авеню приличаше на огромна бездна. Ушите на Антъни бучаха. Той бърбореше несвързано. Внезапно в някакво задно кътче на съзнанието му проблесна сцената в „Боул Мич“ и той не усети как от устните му се разнесе невероятен звук. Ироничният смях, който се промъкна през наранените му и кървящи устни, извираше от дълбините на окаяната му душа.

Три седмици по-късно делото бе разгледано. Привидно безспирната машина на бюрокрацията, която в продължение на четири и половина години бе въртяла своите многобройни колелца, най-после бе спряла. Една сутрин през март Антъни се събуди с мисълта, че този следобед ще се разбере решението на съда. Стана и започна да се облича. Изпитваше някакво безкрайно безпокойство, което бе примесено с неоправдан от нищо оптимизъм за изхода от делото.

Той си наля чаша уиски и влезе в спалнята на Глория, където тя отдавна вече лежеше будна. През последната седмица бе болна и повечето време прекарваше в леглото, опитвайки да се самоокуражава.

— Добро утро — измърмори тя. Очите й изглеждаха необичайно големи и тъмни.

— Как си? — попита той. — По-добре ли си днес?

— Да.

— Искаш ли следобед да дойдеш с мен в съда?

Тя кимна.

— Да. Дик каза, че ако времето е хубаво, ще дойде с колата си и ще ме заведе на разходка в Сентръл Парк. Виж колко е слънчево.

Антъни погледна през прозореца съвсем механично, после седна на леглото.

— Господи, колко съм неспокоен.

— Не сядай тук, моля те.

— Защо?

— Миришеш на уиски. Не мога да го понеса.

Той стана и излезе от стаята. Малко по-късно тя го помоли да й купи нещо за ядене. Той отиде до деликатесния магазин, откъдето й донесе пиле и картофена салата.

В два часа дойде Ричард Керъмъл и изведе Глория на разходка.

— Много любезно от твоя страна — каза тя.

— О, няма нищо — отговори той.

Но той не мислеше така и това бе странно. На много хора в живота си Ричард Керъмъл бе прощавал много неща. Но имаше едно нещо, което той никога нямаше да прости на Глория. Веднъж тя бе признала, че никога няма да прочете книгата му.

Ричард Керъмъл помнеше това… Помнеше го вече седем години.

— Кога ще се върнеш? — попита я Антъни.

— Няма да се връщам — отвърна тя. — Ще се срещнем направо в съда в четири часа.

— Добре — промърмори той.

Италия! Ако решението беше в тяхна полза, това означаваше Италия! Тази дума се бе превърнала в нещо като талисман за него. Там те щяха да забравят за всичко сиво и отчайващо. Щеше да се разхожда сред тълпи от красиви жени, опърпани просяци и строги босоноги монаси. Мисълта за италианките леко го развълнува — напомни му за сините канали на Венеция, за златистозелените хълмове на Фиезоле, за жени — жени, които се променяха, сменяха, превръщаха в други жени, изчезваха от живота му, но винаги оставаха красиви и млади.

Струваше му се обаче, че нещо трябва да се промени. Повечето болки и страдания в живота му бяха заради жени. Те го намираха за прекалено податлив на техните нежности и прищевки и унищожаваха у него онова, което застрашаваше безметежното им тържество.

Той се обърна и видя в огледалото своето отражение.

— Изпито бледо лице, зачервени очи, отпусната фигура. Беше на тридесет и три години — а изглеждаше на четиридесет. Е, нещата може би щяха да се променят.

Звънецът на вратата рязко иззвъня и той застина, сякаш му бе нанесен удар. Съвзе се, отиде в коридора и отвори. Беше Дот.

Срещата

Той влезе преди нея в стаята. Дрехите й бяха доста опърпани. От потока изречения, с които тя го заля, успя да разбере само, че преди няколко дни прочела в един вестник за делото и взела адреса му от един чиновник в Апелационния съд. Обадила се в апартамента и някаква жена й казала, че Антъни не е вкъщи.

Той стоеше и я гледаше с някакъв див ужас, а тя не млъкваше… Каза, че работела в някакъв магазин на Шесто Авеню. Живеела самотно. Доста време боледувала. Била дошла в Ню Йорк, за да го търси.

Беше ужасяващо сериозна. Виолетовите й очи бяха зачервени от сълзи. Хълцаше тъй, сякаш всеки момент щеше да заридае.

Това беше. Тя не се била променила. Искала го. Ако не можела да го има, искала да умре.

— Трябва да си отидеш — каза той сериозно. — Достатъчно грижи си имам тъкмо сега, за да позволя и ти да се намесваш. Господи! Махни се!

— Но аз те обичам — изплака тя. — Искам те!

— Не ме интересува! — почти извика той. — Толкова страдания си ми причинила! Не ме е грижа!

— Удари ме! — замоли го тя безумно. — О, удари ме и аз ще целуна ръката, с която си ме ударил!

Гласът му внезапно се извиси.

— Ще те убия! — изкрещя той. — Ако не се махнеш, ще те убия! Ще те убия!

В погледа му се четеше лудост, но Дот стана и се приближи към него.

— Антъни! Антъни!…

Той скръцна със зъби и се отдръпна, сякаш за да се засили и да се нахвърли върху нея. После промени намерението си и се огледа из стаята.

— Ще те убия! — мърмореше като на себе си, при това дишайки тежко и задъхано. — Ще те убия!

Най-сетне тя се стресна, срещна безумния му поглед и отстъпи към вратата. Антъни оглежда известно време помещението и най-сетне намери онова, което търсеше — здрав дъбов стол, поставен до масата. С почти неразбираеми звуци той грабна стола, издигна го над главата си и насочи цялата си сила срещу бялото лице в отсрещния ъгъл… после върху него се спусна дълбок и непроницаем мрак, при което лудост и гняв се смесиха — и светът се затвори пред очите му…

В пет часа Глория и Дик се върнаха и го извикаха по име. Никой не отговори. Те влязоха в стаята и видяха счупен до вратата стол. Всичко бе в безпорядък. Въздухът ухаеше на сладникав евтин парфюм.

Откриха Антъни седнал на пода на спалнята си насред едно слънчево петно. Пред него бяха разтворени три дебели класьора с пощенски марки, а самият той бе извадил отвътре марките и беше заровил ръце в тях. Погледна Глория и Дик и им махна, като че да ги отпрати.

— Антъни! — извика Глория. — Спечелихме! Съдът реши в наша полза.

— Не влизайте — каза той. — Не виждате ли, че ги подреждам. Ще ги смачкате. Всичко ще объркате.

— Какво правиш? — попита Дик объркано. — Припомняш си детството? Не разбираш ли, че делото се реши във ваша полза? Сега имате тридесет милиона.

Антъни го погледна с укор.

— Затвори вратата на излизане! — Той говореше като нахално дете.

Глория се взря в него ужасена.

— Антъни! — извика тя. — Какво има? Какво става? Защо не дойде? Какво се е случило?

— Слушайте — каза Антъни тихо, — махайте се и двамата… Веднага… И двамата… Или ще кажа на дядо.

Той вдигна ръката си, пълна с марки и ги пусна. Те се разпиляха върху него като есенни листа — многоцветни, пъстри, искрящи на слънчевите лъчи: марки от Англия и Еквадор, от Венесуела и Испания… и от Италия…

Заедно с врабчетата

Тази изящна божествена Ирония, която бе подредила съдбата на стотици поколения врабчета, несъмнено намираше най-ярък израз на своето изящество сред интонацията на пътниците на кораби от типа на „Баренгария“. И без съмнение наблюдаваше как един младеж бързо прекоси палубата и заговори на едно момиче в жълта рокля.

— Това е той — каза момчето и посочи фигурата, седнала в инвалидна количка до перилата. — Това е Антъни Печ. За пръв път излиза на палубата.

— О… Той ли е?

— Да. Малко полудя, откакто получи парите, преди четири-пет месеца. А онзи религиозен фанатик, Шатълуърт, другият наследник… казват, че се затворил в една хотелска стая и се гръмнал.

— О, наистина ли?

— Но на Антъни Печ не му пука особено. Той получи своите тридесет милиона. И си води личен лекар, в случай че се почувства зле. А тя излиза ли на палубата? — попита момчето.

Хубавото момиче в жълтата рокля се огледа внимателно.

— Беше тук преди малко. Носеше самурено палто, което сигурно струва цяло състояние. — Момичето се намръщи, после добави: — Не мога да я понасям. Струва ми се престорена, нечиста, ако разбираш какво имам предвид. Някои хора просто създават такова впечатление.

— Да, знам — съгласи се младежът. — Въпреки това тя не изглежда никак зле. — Той спря. — Чудя се за какво ли мисли той — за парите може би или пък изпитва угризения за онзи, Шатълуърт…

— Вероятно…

Но младежът грешеше. Антъни Печ, седнал до парапета и вперил взор в морето, не мислеше за парите си, тъй като твърде рядко в живота си го занимаваше мисълта за земната суета. Нито пък мислеше за Едуард Шатълуърт, тъй като на тези неща трябва да се гледа откъм светлата страна. Не… Вълнуваха го спомените. Той бе почти като генерал, удържал победа, който сега правеше анализ на успеха си. Антъни мислеше за трудностите, за непоносимите страдания, през които бе преминал. Това навярно бяха наказания за грешките, сторени в младостта. С него се бяха отнесли жестоко, копнежът му за романтика бе наказан, приятелите му го бяха изоставили — дори Глория се бе обърнала срещу него. Той се бе оказал сам, сам — сам срещу всичко.

Само допреди няколко месеца хората го бяха увещавали да се предаде, да се остави посредствеността да го погълне, да започне да работи. Но той знаеше, че смисълът на живота му е предопределен — и следваше своята вяра. Дори и най-лицемерните му приятели бяха признали, че бе издържал. Та нима само седмица преди да отплават двамата с Глория, в хотел „Карлтън-Риц“ не им бяха позвънили разни там Лейси, Мередит, Картрайт-Смит?

Очите му бяха пълни със сълзи и той развълнувано прошепна на себе си:

— Показах им… Борбата беше трудна, но аз не се предадох и успях!

[1] Роман от Скот Фицджералд, написан преди „Красиви и прокълнати“. — Б.пр. ↑

[2] Моден по онова време танц с поклащане на раменете. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.